Справа № 308/11963/19
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 308/11963/19 пров. № А/857/66/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Запотічного І.І., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 у супроводі з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 2017 року народження на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Бедьо В.І. об 11 год. 59 хв. у м. Ужгороді) у справі № 308/11963/19 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до Громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 у супроводі з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 2017 року народження про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 17.10.2019 о 04 год 30 хв. громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 у супроводі з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 2017 року народження була передана в порядку Угоди між Україною та ЄС про реадмісію осіб під час проведення прикордонно-представницької зустрічі на територію України з Угорської Республіки в ППр «Тиса», яка незаконно перетнула державний кордон з України в Угорську Республіку поза пунктом пропуску в районі 349 п/зн, у складі групи осіб та була затримана прикордонною поліцією УР. Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача відсутні. Зазначає, що такими діями відповідач вчинила правопорушення відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.204-1КУпАП та у відповідності до ст. 263 КУпАП була затримана в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення. Позивач додатково вказує на те, що відповідач порушила правила законодавство України та не має будь-яких законних підстав для перебування на території України, передбачених п. п. 16-19 та 20 ст. Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.10.2019 адміністративний позов задоволено. Затримано громадянку Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 2017 року народження, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач перебуває на території України незаконно, наміру залишатися в Україні для подальшого життя не має, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, не зверталась.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив представник відповідача, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що звернення з позовом про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення іноземця за межі України, відповідно до ст. 289 КАС України, можливе у випадку, коли суб`єктом владних повноважень подано адміністративний позов про примусове видворення та додає, що такого позову позивачем у справі подано не було, а отже відсутні підстави для застосування ст. 289 КАС України та звернення з позовом про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення іноземця за межі України. Крім цього вказує, що в матеріалах справи наявне посвідчення особи виданого посольством Афганістану, розташованого в м. Києві, де зазначені установчі дані відповідача.

Апелянт та його представник в судове засідання на виклик суду не з`явилися, а позивач явку уповноваженої особи не забезпечив, хоча належним чином були повідомлені, що не перешкоджає розгляду справи за їхньої відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.

Відтак, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що 17.10.2019 о 04 год. 30 хв. відповідач у супроводі з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 2017 року народження була передана в порядку Угоди між Україною та ЄС про реадмісію осіб під час проведення прикордонно-представницької зустрічі на територію України з Угорської Республіки в ППр «Тиса», яка незаконно перетнула державний кордон з України в Угорську Республіку поза пунктом пропуску в районі 349 п/зн, у складі групи осіб та була затримана прикордонною поліцією УР.

Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача були відсутні.

Даними діями відповідач вчинила правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.204-1КУпАП та у відповідності до ст. 263 КУпАП була затримана в адміністративному порядку на термін до трьох діб.

Вказані обставини підтверджуються: даними протоколу про адміністративне затримання від 17.10.2019, протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 17.10.2019 та іншими матеріалами справи.

Оскільки документів, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, у відповідача відсутні, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в`їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів, зокрема: затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Згідно п. 2.7 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012, № 353/271/150, зареєстрованої в Мін`юсті 21.05.2012 за № 806/21119, у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу).

Відповідно до п. 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1110, пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно п. 5 вказаного Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців з дня фактичного затримання особи.

Згідно з ч. 11 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Крім цього, виходячи з вимог п. 26 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» №1 від 25.06.2009, положень ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та приписів ст. 289 КАС України, позовна заява з вимогою про затримання іноземця чи особи без громадянства може бути подана до суду лише з метою забезпечення видворення, тобто рішення судом про таке видворення повинно бути прийнято до вирішення питання про затримання або якщо такі позовні вимоги заявлені в одній позовній заяві, то під час вирішення такої позовної заяви.

З аналізу наведеного вбачається, що підставою для затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України є наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги є обґрунтованим та таким, що підлягають до задоволення, оскільки у відповідача відсутній належний паспортний документ для виїзду з території України на підставі якого він може вибути з території України, він не належить до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, доказів протилежно відповідачем не представлено, при тому порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та фактично незаконно перебуває на території України.

Покликання апелянта на те, що в матеріалах справи наявне посвідчення особи виданого посольством Афганістану, розташованого в м. Києві, де зазначені установчі дані відповідача, на переконання суду не спростовує факту відсутності документа за котрим апелянт зміг би вибути з території України.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність затримання громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 у супроводі з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 2017 року народження з метою їх ідентифікації та забезпечення в подальшому заходів щодо примусового видворення за межі України.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника громадянки Ісламської Республіки Афганістан Саміт Йалда у супроводі з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 2017 року народження залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2019 року у справі № 308/11963/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді І. І. Запотічний
Р. М. Шавель
Повний текст рішення складено 22 січня 2020 року