Справа № 120/3862/19-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2020-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 січня 2020 р. Справа № 120/3862/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Чванової Д.Б.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Лозінської І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління ДПС у Вінницькій області

про: визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області та з урахуванням позовної заяви викладеної в новій редакції від 09.12.2019 року, просив суд:

- визнати неправомірною та скасувати вимогу відповідача від 14.08.2019 року за № Ф - 122517-52 про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 23785,08 грн., нарахованої позивачу як суб`єкту підприємницької діяльності - фізичній особі-підприємцю;

- визнати неправомірною та скасувати вимогу відповідача від 06.11.2019 року за № Ф - 122517-52 про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 26539,26 грн., нарахованої позивачу як суб`єкту підприємницької діяльності - фізичній особі-підприємцю.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що починаючи з грудня 2009 року по теперішній час він підприємницькою діяльністю не займається та доходу від цієї діяльності не отримує. Вказує, що не є платником єдиного внеску у відповідності до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8.07.2010 року № 2464-VI, позаяк не набув статусу фізичної особи - підприємця, оскільки був зареєстрованим ще в 2000 році та відомості про нього не були внесені до Єдиного державного реєстру, а тому відповідач незаконно нарахував йому заборгованість в загальному розмірі 26539,26 грн. за 2017-2019 роки. Крім того, додатково зазначає, що відповідач порушив процедуру, що передує прийняттю вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску. Зокрема, податковий орган сформував вимоги, однак при цьому не провів перевірку та не витребував жодного документа, які підтверджують припинення ним підприємницької діяльності за станом здоров`я. Також, на думку позивача, оскаржувані вимоги сформовані та направлені із порушенням норм Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 449 від 20.04.2015 року в частині здійснення належного повідомлення про існування податкового боргу та наслідків його непогашення в установлений строк. Відтак, позивач вважає оскаржувані вимоги протиправними і такими, що підлягають скасуванню, а тому звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 17.12.2019 року ОСОБА_1 поновлено строк звернення до суду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Крім того, встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

10.01.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що відповідно до інформаційної системи податкового органу позивач з 01.09.2000 року взятий на облік у контролюючому органі як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності: "Монтаж та установлення апаратури для приймання, запису та відтворення звуку і зображення", та є платником ЄСВ. У відповідності до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8.07.2010 року № 2464-VI, позивач, як фізична особа-підприємець, був зобов`язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок незалежно від суми отриманого доходу (прибутку), в розмірі не менше мінімального страхового внеску. Однак, позивач свого обов`язку зі сплати єдиного внеску не виконав, внаслідок чого станом на 31.10.2019 року у нього виникла заборгованість (недоїмка) в загальному розмірі 26539,26 грн. Також відповідач вказує на те, що оскаржувані вимоги сформовані на підставі даних інформаційної системи податкового органу та з дотриманням вимог Закону № 2464-VI і підзаконних нормативно-правових актів. Крім того, відповідач зазначає, що наявність заборгованості зі сплати єдиного внеску та фінансових санкцій є самостійною підставою для направлення платнику вимоги про сплату боргу (недоїмки), без проведення додаткових перевірок. Таким чином, після виявлення контролюючим органом своєчасно несплачених сум єдиного внеску, в порядку та в строки, передбачені розділом VI Інструкції № 449, позивачу направлено вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.08.2019 року за № Ф - 122517-52, а згодом від 06.11.2019 року за № Ф - 122517-52.

У судовому засіданні 17.01.2020 року позивач повністю підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази та матеріали справи в їх сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01.09.2000 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В01 № 229008. Згідно наявних у матеріалах справи доказів, ОСОБА_1 взятий на облік як платник податків - фізична особа підприємець з 01.09.2000 року, а як платник єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - з 12.09.2000 року та відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань здійснює основний вид діяльності: "Монтаж та установлення апаратури для приймання, запису та відтворення звуку та зображення" (КВЕД 32.30.3).

07.06.2006 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про включення відомостей про фізичну особу-підприємця, номер запису 0001354. А 02.10.2019 року до Реєстру внесено запис про припинення підприємницької діяльності позивача за власним рішенням (номер запису: 4001354).

Судом встановлено, що відповідно до даних інтегрованої картки платника податку за кодом класифікації доходів бюджету "71040000" (для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування), станом на 31.10.2019 року за позивачем рахується борг (недоїмка) зі сплати ЄСВ в загальній сумі 26539,26 грн. Нарахування такої суми відбувалося наступним чином:

- 09.02.2018 року нараховано єдиний внесок за 2017 рік в сумі 8448 грн.;

- 19.04.2018 року нараховано єдиний внесок за 1 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн.;

- 19.07.2018 року нараховано єдиний внесок за 2 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн.;

- 19.10.2018 року нараховано єдиний внесок за 3 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн.;

08.11.2018 року відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-122517-52 на суму 15819,54 грн. ;

- 21.01.2019 року нараховано єдиний внесок за 4 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн.;

- 19.04.2019 року нараховано єдиний внесок за 1 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн.;

- 19.07.2019 року нараховано єдиний внесок за 2 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн.;

14.08.2019 року відповідачем сформовано наступну вимогу про сплату боргу №Ф-122517-22 на суму 23785,08 грн.

- 21.10.2019 року нараховано єдиний внесок за 3 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн.

06.11.2019 року відповідачем сформовано наступну вимогу про сплату боргу №Ф-122517-22 на суму 26539,26 грн.

Непогоджуючись із вимогами про сплату боргу (недоїмки) № Ф-122517-52 від 14.08.2019 року та № Ф-122517-52 від 06.11.2019 року позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

До 01.01.2004 року загальні правові, економічні та соціальні засади здійснення підприємницької діяльності (підприємництва) громадянами та юридичними особами на території України визначалися Законом України від 7.02.1991 року № 698-XII "Про підприємництво" (далі - Закон № 698-XII).

Вказаний Закон втратив чинність з 01.01.2004 року на підставі пункту 2 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, прийнятого Законом України від 16.01.2003 року № 436-IV.

Оскільки, позивач був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності у 2000 році та обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що не набув статусу фізичної особи-підприємця, і, відповідно, платника єдиного внеску, суд вважає необхідним першочергово вдатися до оцінки наявності/відсутності статусу фізичної особи-підприємця у позивача в цілому.

Так, судом встановлено, що 01.07.2004 року набрав чинності Закон України від 15.05.2003 року № 755-VI "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (далі - Закон № 755-VI). Згідно положень цього Закону обов`язковою умовою для здійснення підприємницької діяльності фізичними особами, зареєстрованими до 01.01.2004 як суб`єкти підприємницької діяльності, було проходження процедури державної реєстрації як фізичної особи-підприємця в Єдиному державному реєстрі. При цьому датою державної реєстрації фізичної особи-підприємця вважалася дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону № 755-VI відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток.

Крім того, пунктом 2 розділу VIII "Прикінцевих положень" Закону № 755-VI було визначено, що державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка.

З матеріалів справи, зокрема відомостей з витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань вбачається включення державним реєстратором Виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області відомостей про фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 до ЄДР - 07.06.2006 року (номер запису: 0001354) на виконання положень Закону № 755-VI.

Той факт, що позивач набув офіційного статусу фізичної особи-підприємця згідно вимог Закону № 755-VI підтверджується також і отриманим ним свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця єдиного зразка серії НОМЕР_1 із зазначенням дати проведення державної реєстрації - 01.09.2000р. та номером запису про включення відомостей про фізичну особу-підприємця до ЄДР - 0001354.

При цьому судом встановлено, що лише 02.10.2019 року до Єдиного державного реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача (номер запису: 4001354).

Отже, оскільки позивач припинив свою підприємницьку діяльність лише 02.10.2019 року суд дійшов висновку, що в період з 01.09.2000 року по 02.10.2019 року включно позивач перебував в статусі фізичної особи-підприємця, а відтак на нього поширювалися усі обов`язки, в тому числі і щодо сплати податків та зборів згідно вимог діючого законодавства, які покладались на фізичних осіб-підприємців.

Тобто, доводи позивача які викладені ним в позовній заяві про те, що ним не було проходжено процедури державної реєстрації як фізичної особи-підприємця в Єдиному державному реєстрі є безпідставними та такими, що повністю спростовуються долученими ним же доказами: відомостями з ЄДР та копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця нового зразка.

01.01.2011 року набрав чинності Закон України від 8.07.2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року за № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

З дня набрання чинності цим Законом платники страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, вважаються платниками єдиного внеску.

Крім того, Законом України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" було внесено зміни до Закону № 2464-VI, що набрали чинності з 01.01.2017 року.

Відтак, з огляду на зміни, що відбулися у Законі № 2464-VI починаючи з 01.01.2017 року, відповідач здійснив нарахування позивачу, як фізичній особі-підприємцю, сум мінімального страхового внеску за 2017- 2019 роки та надіслав оскаржувані вимоги від 14.08.2019 року та від 06.11.2019 року за № Ф-122517-52 про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ в загальному розмірі 26539,26 грн.

Надаючи оцінку зазначеним вище вимогам, суд зазначає таке.

Так, пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону від 08.07.2010 року № 2464-VI зазначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

В силу пункту 1 частини 2 статті 6 Закону від 08.07.2010 року № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Водночас згідно з ч. 4 ст. 4 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI звільняються від сплати за себе єдиного внеску особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При цьому, жодних доказів існування обставин, визначених вище, позивачем на надано.

Отже, відповідно до вимог спеціального закону, яким є Закону від 08.07.2010 № 2464-VI, фізичні особи-підприємці є платниками єдиного внеску, окрім випадків, визначених у ч. 4 ст. 4 цього Закону, коли вони можуть бути платниками внеску лише за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Крім того, частиною дванадцятою статті 9 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відтак, на переконання суду, той факт, що позивач в період перебування на обліку в податковому органі фактично з грудня 2009 року підприємницькою діяльністю не займався, не отримував доходів не звільняє його від обов`язку зі сплати єдиного внеску в порядку та розмірах, встановлених законом.

Водночас, процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом від 08.07.2010 № 2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів, визначено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 (далі - Інструкція № 449).

Згідно з пунктом 1 розділу VI Інструкції № 449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції (абзац 2 пункту 2 розділу VI Інструкції № 449).

Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацом 3 та/або 4 цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у пп.пп. 1, 2 п. 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у пп.пп. 3, 4, 6 п. 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Таким чином, пунктом 3 розділу VI Інструкції № 449 врегульовано особливості надсилання (вручення) вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Із приписів пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 слідує, що позивачу як платнику, який має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску, вимога про сплату боргу (недоїмки) мала б бути надісланою (врученою) протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла або зросла сума недоїмки зі сплати єдиного внеску.

Однак, суд переконаний, що несвоєчасне надсилання відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) не може бути підставою для визнання такої вимоги протиправною та скасування, адже недотримання порядку надсилання вимоги не свідчить про відсутність у платника обов`язку сплатити нарахований єдиний внесок.

Так, дата надіслання вимоги про сплату боргу (недоїмки) ніяким чином не обмежує права та не впливає на обов`язки платника єдиного внеску, оскільки обов`язок зі сплати суми недоїмки та штрафів виникає у платника з дня надходження вимоги. Право на оскарження вимоги у адміністративному чи судовому порядку також виникає у платника з дня надходження вимоги, тобто контролюючим органом жодним чином не порушено права позивача.

Тобто, надіслання вимоги про сплату боргу (недоїмки) не у визначений строк не свідчить про безпідставність формування (складення) такої вимоги про сплату боргу (недоїмки) в цілому.

При цьому суд враховує, що згідно положень ч. 16 ст. 25 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Отже, несвоєчасне направлення відповідачем вимоги про сплату недоїмки не може бути самостійною підставою для її скасування та не свідчить про те, що на відповідну дату винесення такої вимоги за позивачем не існувало відповідної заборгованості чи припинився обов`язок зі сплати єдиного внеску.

Відтак, посилання позивача як на підставу для визнання оскаржених вимог протиправними - порушення порядку їх надіслання, є безпідставним.

Водночас, Інструкцією розмежовуються такі поняття, як "надсилання вимоги" та "формування вимоги".

Пунктом 4 розділу VІ Інструкції № 449 передбачено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Отже, підставою для формування (прийняття, складення) вимоги про сплату боргу (недоїмки) є інформація, що міститься у акті документальної перевірки, у звіті платника про нарахування єдиного внеску та у облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

В ході судового розгляду суд встановив, що підставою для формування вимог про сплату боргу за № Ф-122517-52 від 14.08.2019 року та від 06.11.2019 року була інформація, що містилася у інформаційній системі органу доходів і зборів, про що свідчить витяг із облікової картки платника єдиного внеску, яким підтверджуються здійснені нарахування єдиного внеску.

Наявність заборгованості зі сплати внеску є самостійною підставою для направлення платникові вимоги про її сплату без проведення додаткових перевірок. Відтак доводи позивача про те, що йому не було надіслано акта перевірки, є помилковими, оскільки перевірка не проводилась і не була підставою для формування оскаржуваних вимог.

Щодо нарахованих сум єдиного внеску.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування є суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI).

Частиною 5 статті 8 Закону № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Мінімальним страховим внеском, згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI є сума єдиного внеску, що визначається розрахунково, як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Мінімальна заробітна плата, у період за який нараховано соціальний внесок, була встановлена у наступному розмірі станом на 1 січня відповідного року:

за 2017 рік - 3 200 гривень (ст.8 Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік" № 1801-VIII від 21.12.2016);

за 2018 рік - 3 723 гривень(ст.8 Закону України "Про державний бюджет України на 2018 рік" № 2246-VIII від 07.12.2017);

за 2019 рік - 4173 гривні (ст.8 Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік" № 2629-VIII від 23.11.2018).

Згідно з ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI в редакції, яка почала діяти з 01.01.2018 року, платники єдиного внеску, зокрема, фізичні особи-підприємці, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. У 2017 році вказана норма зобов`язувала сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч.12 ст.9 Закону №2464-VI).

Отже, фізичні особи-підприємці мали сплачувати єдиний внесок, нарахований за 2017 календарний рік до 10 лютого наступного року. А з 01.01.2018 року такі особи зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Враховуючи зазначене, позивач як фізична особа-підприємець зобов`язаний був сплачувати єдиний внесок в розмірі 22% бази нарахування, визначеної ст. 7 Закону № 2464-VI та в термін, що встановлений абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI для зазначеної категорії платників.

Так, враховуючи мінімальну заробітну плату в 2017 році на рівні 3200 грн., мінімальний місячний страховий внесок становив 704 грн. (3200 х 22%). Відповідно за 2017 рік позивачу нараховано 8448 грн. (704 х 12), з терміном сплати - до 10.02.2018р.

У 2018 році мінімальний страховий внесок за місяць становив 819,06 грн. (3723 х 22%), відповідно за квартал - 2457,18 грн. У 2019 році мінімальний страховий внесок за місяць становив 918,06 грн. (4173 х 22%), а за квартал - 2754,18 грн.

Як слідує із інформаційних даних облікової картки платника податку, ОСОБА_1 саме в такому порядку та розмірах і були нараховані суми єдиного внеску. Відповідно, станом на 31.10.2019 року загальна заборгованість, яка рахується за останнім, становить 26539,26 грн., що відповідає сумі останньої вимоги про сплату боргу № Ф-122517-52 від 06.11.2019 року.

Згідно положень ст. 25 Закону №2464-VI рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

Аналіз викладених норм свідчить про те, що фізичні особи-підприємці є платниками єдиного внеску до моменту припинення підприємницької діяльності. У разі невиконання обов`язку щодо своєчасності сплати єдиного внеску, органом доходів із зборів у відношення фізичної особи-підприємця - платника єдиного внеску, приймається вимога про сплату боргу недоїмки, яка є обов`язковою до виконання.

Відносно доводів позивача про те, що він в кінці грудня 2009 року подав до податкового органу заяву про закриття підприємницької діяльності і відповідальний працівник цього органу його запевнив про припинення його реєстрації, то такі до уваги судом не беруться.

Так, згідно п. 1 ч. 4 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця подається один з таких документів: заява про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за її рішенням - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням. Таким чином, державна реєстрація підприємницької діяльності фізичної особи та її припинення здійснюється виключно на підставі відповідного запису, внесеного державним реєстратором до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

В даному випадку судом встановлено, що як в 2009 році так і в наступні роки позивач до державного реєстратора з приводу припинення своєї підприємницької діяльності не звертався. Таке звернення мало місце лише 02.10.2019 року, про що внесено відповідний запис про припинення підприємницької діяльності позивача.

Більше того, судом встановлено, що у листопаді 2010 року у провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа № 2-а-4608/10/0270 за позовом Жмеринської ОДПІ до суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1. про стягнення податкового боргу з єдиного податку. Тобто і на той час (листопад 2010 року) позивач був обізнаний із тим, що його підприємницька діяльність не була припинена і статус підприємця він не втратив.

Відтак, твердження позивача про те, що він у 2009 році вжив заходи щодо припинення своєї підприємницької діяльності є безпідставними та жодним доказом не підтверджені.

Крім того, позивач вважає, що оскаржувані вимоги порушують його майнові права та інтереси, гарантовані Конвенцією. У цьому зв`язку суд зазначає, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При розгляді справ за вказаною статтею Конвенції Європейський суд з прав людини визначив наступні критерії, за якими може здійснюватися втручання у право: (1) "на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права", (2) воно повинне мати легітимну мету ("в інтересах суспільства") та (3) бути пропорційним (тобто має бути забезпечений справедливий баланс між інтересами особи з одного боку та інтересами суспільства з іншого. Інакше кажучи, на особу при втручанні в її права за статтею 1 Протоколу № 1 не повинен бути покладений "надмірний індивідуальний тягар".

В цьому контексті суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Водночас єдиний соціальний внесок є обов`язковим платежем до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування, що справляється в Україні з метою забезпечення страхових виплат за поточними видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Будучи платником такого внеску, позивач зобов`язаний сплачувати його в порядку і розмірі, встановленому законом. При цьому, чинне законодавство, що регулює відповідні питання, є чітким, передбачуваним та дає змогу відокремити правомірну поведінку від протиправної, а також передбачити юридичні наслідки своєї поведінки. Так, норми Закону від 08.07.2010 № 2464-VI та Інструкції № 449, яким врегульовані питання сплати єдиного внеску, не є колізійними та не допускають можливості їх різного тлумачення в тих питаннях, що мають значення для вирішення спору. Також вказані акти не містить норм, які б давали позивачу достатні підстави не виконувати свого обов`язку зі сплати єдиного внеску. До того ж, навіть якщо окремі положення чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не можуть вважатися однозначними, то згідно з висновками ЄСПЛ, наданими у справі "Сєрков проти України" (№ 39766/05, рішення від 7 липня 2011 року, п. 35), сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі "передбачуваності" у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються враховуючи зміни у повсякденній практиці (див. рішення у справі "Горжелік та інші проти Польщі" (Gorzelik and Others v. Poland) [ВП], заява № 44158/98, п. 65, від 17 лютого 2004 року).

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов переконання, що у спірних правовідносинах відповідач зазначеного припису дотримався, а тому відсутні ознаки порушення ним прав, свобод та законних інтересів позивача.

За таких обставин, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку, що наведені позивачем у позовній заяві мотиви не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

З урахуванням положень ст. 139 КАС України підстав для відшкодування позивачу витрат зі сплати судового збору немає.

Керуючись ст.ст. 9, 73-77, 90, 94, 139, 241, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 22.01.20.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач : Головне управління ДПС у Вінницькій області, , місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21028.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович