Справа № 200/7613/19-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2020 року справа №200/7613/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., секретарі судового засідання Кобець О.А., Антонюк А.С., за участі представника позивача Кузьмич Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2019 року (повне судове рішення складено 19 серпня 2019 року у м. Слов`янську) у справі № 200/7613/19-а (суддя в І інстанції Стойка В.В.) за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошової компенсації,

УСТАНОВИВ:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України (далі Військова частина), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини щодо не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, в кількості 42 дні, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, в кількості 28 днів, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас;

- зобов`язати Військову частину нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, в кількості 42 дні, виходячи з грошового забезпечення з посади командира 1 відділення 3 групи спеціального призначення 4 загону спеціального призначення Військової частини, станом на день звільнення з військової служби, 16.09.2017 в сумі 19 034,50 грн.;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, в кількості 28 днів, виходячи з грошового забезпечення з посади командира 1 відділення 3 групи спеціального призначення 4 загону спеціального призначення Військової частини, станом на день звільнення з військової служби, 25.03.2019 в сумі 15 582,32 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 17.09.2014 по 16.09.2017;

- зобов`язати Військову частину нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 17.09.2014 по 16.09.2017 в сумі 19 641,46 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку на час звільнення ОСОБА_1 та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2019 року по дату повного розрахунку або на час ухвалення рішення суду щодо суті спору. Прогнозована сума станом на 01.07.2019 становить 43 210,44 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2019 року позовні вимоги задоволені частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини щодо не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, в кількості 42 дні, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, в кількості 28 днів, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас.

Зобов`язано Військову частину нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, в кількості 42 дні, виходячи з грошового забезпечення з посади командира 1 відділення 3 групи спеціального призначення 4 загону спеціального призначення Військової частини, станом на день звільнення з військової служби, 16.09.2017 в сумі 19 034,50 грн.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, в кількості 28 днів, виходячи з грошового забезпечення з посади командира 1 відділення 3 групи спеціального призначення 4 загону спеціального призначення Військової частини, станом на день звільнення з військової служби, 25.03.2019 в сумі 15 582,32 грн.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 17.09.2014 по 16.09.2017.

Зобов`язано Військову частину нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 17.09.2014 по 16.09.2017 в сумі 19 641,46 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2019 по дату повного розрахунку або на час ухвалення рішення суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд неповно з`ясував всі обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору, зокрема не надав належну оцінку нормам спеціального законодавства, які регулюють спірні правовідносини, оскільки право отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку саме базується на порушення норм відповідачем приписів Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ), Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХІІ), Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР), а також Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента № 1153/2008 від 10.12.2008 (далі Положення про проходження військової служби), Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства Оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі Порядок № 260) станом саме на час звільнення.

Відповідач також подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення місцевого суду та прийняте нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що місцевим судом взагалі не надано оцінку доводам відповідача щодо не нарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, у зв`язку з тим, що грошове забезпечення позивача у місяці за період з 17.09.2014 по 16.09.2017, за який позивач просить виплатити індексацію грошового забезпечення, підвищувалось, підстави для нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення відсутні. Також наполягає на тому, що суд першої інстанції необґрунтовано залишив без належної уваги доводи відповідача щодо неправильного обчислення позивачем кількості днів, за які він має право на отримання грошової компенсації з огляду на пропорційність часу, який прослужив ОСОБА_1 в році звільнення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги Військової частини. Представник відповідача до апеляційного суду не прибув.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі відповідача, задовольнити частково, а вимоги, викладені в апеляційній скарзі позивача, задовольнити повністю, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач є військовозобов`язаним, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 , має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (посвідчення НОМЕР_3 ).

Як вбачається з витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.09.2017 № 71, сержанта ОСОБА_1 прийнято вважати таким, що справи та посаду здав 16.09.2017.

Також як вбачається з витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2019 № 19, старшого сержанта ОСОБА_1 прийнято вважати таким, що справи та посаду здав 25.03.2019.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача стосовно компенсації за невикористану додаткову відпустку учаснику бойових дій, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до абз.3 п. 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР передбачено надання учасникам бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Визначення учасника бойових дій надає ст. 5 Закону № 3551-ХІІ, яким є особа, яка брала участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Право на одержання учасниками бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік передбачено п. 12 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ.

Службовий час і час відпочинку військовослужбовців регулюється ст. 101 Закону № 2011-ХІІ.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (п. 14).

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин (п. 17).

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець (п. 18).

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється (п. 19).

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів (п. 21).

Визначення особливого періоду містить ст. 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Принципом який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні з іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави суду для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17.03.2014 № 303, затвердженого Законом України від 17.03.2014 № 1126 «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ, припиняється.

Відповідно до ч. 8 ст. 101 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону № 504/96-ВР. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом № 2011-ХІІ. Так, відповідно до ч. 14 ст. 101 Закону № 2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Також слід зазначити, що норми Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Таким чином, на час прийняття наказів про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ за період з 17.09.2014 по 16.09.2017, з 26.03.2018 по 25.03.2019.

Апеляційний суд вважає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18.

З огляду на наведене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що відповідач не довів правомірність своєї бездіяльності, а позивач навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 17.09.2014 по 16.09.2017, 26.03.2018 по 25.03.2019.

В той же час, місцевим судом необґрунтовано залишені без належної уваги, причому без наведення аргументів, доводи відповідача щодо неправильного обчислення позивачем кількості днів, за які він має право на отримання грошової компенсації.

Так, згідно з п. 5 розділу XXXI Порядку № 260 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.

Позивач вважає, що компенсації повинна бути виплачена йому, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2017 рік в кількості 42 днів (2015 - 14 днів, 2016 - 14 днів, 2017 - 14 днів), за період з 2018 року по 2019 рік в кількості 28 днів (2018 - 14 днів, 2019 - 14 днів), тобто за всі календарні дні додаткової відпустки, яка надається таким особам на рік, без врахування фактично прослуженого часу військовослужбовцем. Саме за таку кількість календарних днів додаткової відпустки місцевим судом зобов`язано Військову частину нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та доводів апеляційної скарги відповідача, у 2015 році кількість днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій, на які ОСОБА_1 мав право, склала 14 днів, у 2016 році 14 днів, у 2017 році 9 днів, у 2018 році 10 році, у 2019 році 2 дні, - тобто, пропорційно часу, прослуженому у відповідному році.

Тобто, позивач має право на компенсацію за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій, виходячи з кількості днів у певному році пропорційно часу, прослуженому у ньому. Відтак, ця компенсація мала б бути стягнута не за повні щорічні додаткові відпустки за цілий рік, як просив ОСОБА_1 , а за їх частини пропорційно часу, прослуженому в певному році.

При цьому апеляційний суд не бере до уваги доводи, висловлені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу щодо того, що на відміну від щорічної відпустки, додаткова відпустка окремим категоріям ветеранів війни надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інваліда війни. Вона не переноситься (не подовжується) на дні тимчасової непрацездатності працівника чи святкові і неробочі дні, що припали на її період.

Колегія суддів зауважує, що надання відпустки не є тотожним правовій категорії компенсації за невикористану її частину.

Більш того, відповідно до частини першої статті 22 Закону № 504/96-ВР в разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.

Як наведено вище в Порядку № 260 (тобто, нормативно-правовому акті, до яких листи, на один з яких посилається позивач, не відносяться), грошовій компенсації підлягає лише невикористана частина додаткової відпустки, що знайшло своє відображення і в правовому висновку Верховного Суду в означеній вище зразковій справі:

«34. Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.».

Відтак, ОСОБА_1 має право на грошову компенсацію за 49 календарних днів (37 днів за період з 2015 року по 2017 рік та 12 днів за період з 2018 року по 2019 рік), які є невикористаними календарними днями додаткової відпустки за спірний період.

При цьому апеляційний суд вважає за необхідне способом захисту права позивача визначити саме зобов`язання відповідача вчинити певні дії, зокрема, шляхом нарахування і виплати грошової компенсації за певну кількість днів невикористаної відпустки, без зазначення конкретної суми, як це визначено у вказаній вище зразковій справі.

Щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 17.09.2014 по 16.09.2017 в розмірі 19 641,46 грн., колегія суддів зазначає таке.

Військова частина в апеляційній скарзі наполягає на тому, що як вбачається з довідки від 05.06.2019 № 737 про нараховане грошове забезпечення, грошове забезпечення позивача підвищувалось: у січні 2015 року позивач отримував 3821,73 грн. порівняно з виплаченими йому 3786,42 грн. в грудні 2014 року; у лютому 2015 року позивач отримав 3873,30 грн. порівняно з виплаченими йому 3821,73 грн. у січні 2015 року; у березні квітні 2015 року позивач отримав 4160,80 грн. порівняно з отриманими ним 373,30 грн. у лютому 2015 року; у квітні 2016 року позивач отримав 7822,87 грн., що майже вдвічі більше за грошове забезпечення, що виплачувалось йому в 2015 році, отже грошові доходи позивача в місяці, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, підвищувалась, тому відсутні підстави для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Такі доводи апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Преамбулою Закону України від 03.07.1991 № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-XII) встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

У статті 1 Закону № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 - 103 відсотка відповідно до внесених до цього Закону змін Законом України від 24.12.2015 № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»).

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1282-XII підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (ч. 2 ст. 5 Закону № 1282-XII).

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч. 6 ст. 5 Закону № 1282-XII).

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078).

Пунктом 1-1 Порядку № 1078 зазначено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 - 103 відсотка). Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, грошове забезпечення.

З огляду на пункт 5 Порядку № 1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

Як вбачається з матеріалів справи, заперечуючи проти позову, Військова частина посилається не на відсутність обставин, передбачених статтею 4 Закону № 1282-ХІІ для проведення індексації, а на підвищення грошових доходів позивача, зокрема отримання останнім грошового забезпечення у певних місяцях 2015 2016 років у більших розмірах ніж у 2014-2015 відповідно, що на переконання апелянта виключає нарахування індексації та її виплати.

Відповідно до вимог ч.ч.2,3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавка, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Тобто, той факт, що грошове забезпечення підвищувалось, не означає, що підвищувався посадовий оклад.

Згідно п. 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Таким чином, вказані відповідачем обставини не позбавляють його обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку.

В той же час, відповідачем надані докази того, що в спірний період посадовий оклад позивача змінювався, зокрема, в листопаді 2016 року він збільшився з 685,00 грн. до 740,00 грн., що впливає на необхідність проведення індексації, а тому розрахунок, проведений позивачем не можна вважати обґрунтованим.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Положеннями статті 78 КАС України на відповідача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладений обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії Військової частини щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 17.09.2014 по 16.09.2017 є протиправними, а відтак порушене право ОСОБА_1 має бути поновлене шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період, однак виключає з резолютивної частини судового рішення конкретну суму такої індексації з огляду на недоведеність позивачем правильності його розрахунку.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2019 по дату повного розрахунку або на час ухвалення рішення суду, місцевий суд виходив з того, що за наявністю спірних правовідносин у нинішній справі, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) є безпідставним.

З такими висновками не погоджується апеляційний суд та, надаючи правову оцінку, виходить з такого.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон № 2011-ХІІ.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ (в редакції, чинній у спірний період) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За приписами частини 4 цієї статті Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

У пункті 8 Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Згідно п.1 розділу XXXI «Виплата грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби» Порядку № 260, грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади;

Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, грошове забезпечення виплачується до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня закінчення строку контракту.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження військової служби, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають до застосування при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення військовослужбовцям.

Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Згідно статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців не встановлено відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату належних військовослужбовцям сум, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП як таких, що є загальними.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01.03.2018 у справах № 806/1899/17, № 806/1551/17, від 19.04.2018 у справі № 806/1183/16 та від 14.03.2019 у справі № 820/660/17.

З матеріалів справи вбачається, що позивача виключено зі списків особового складу Військової частини та всіх видів забезпечення з 18.09.2017 та з 25.03.2019, тоді як грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за відповідні роки та грошової індексації не було проведено.

Остаточний розрахунок на день виключення зі списків особового складу військової частини в повному обсязі з позивачем не проведено. За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідач повинен нести відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП за не проведення розрахунку у день звільнення, а тому судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позову в цій частині.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), згідно пункту 1 якого затверджений нею порядок застосовується в усіх випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

В матеріалах справи міститься звіт Військової частини про здійснені відрахування та виплати ОСОБА_1 за період з 01.05.2018 по 25.03.2019 (а.с.21).

Враховуючи той факт, що на час звернення позивача до суду із цим позовом відповідний розрахунок з ним не проведено та у відповідності до вимог Порядку № 100, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача його середній заробіток за весь час затримки розрахунку саме по дату прийняття місцевим судом рішення 19 серпня 2019 року.

Станом на 19 серпня 2019 року затримка виплати середнього заробітку по день фактичного розрахунку становить 99 робочих днів (березень 2019 року 4 дні, квітень 2019 року 20 днів, травень 2019 року 21 день, червень 2019 року 18 днів, липень 2019 року 23 дні, серпень 2019 року по 19.08.19 включно 13 днів).

У відповідності до наявних в матеріалах справи доказів, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 685,90 грн. (останні два календарних місяці, на протязі яких позивач виконував обов`язки протягом всього місяця: січень 12 275,15 грн., 21 робочий день; лютий 15 846,51 грн., 20 робочих днів).

Отже, нарахуванню та виплаті позивача підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 67 904,10 грн. (99 днів*685,90).

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Підсумовуючи, рішення місцевого суду підлягає частковому скасуванню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду за те, що апеляційна скарга позивача судом апеляційної інстанції задоволена та змінено судове рішення у відповідній частині, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1152,60 грн. (квитанція № 51 від 10.09.2019) підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 139, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2019 року у справі № 200/7613/19-а скасувати частково.

Прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошової компенсації задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, в кількості 37 днів, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, в кількості 12 днів, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, в кількості 37 днів, виходячи з грошового забезпечення з посади командира 1 відділення 3 групи спеціального призначення 4 загону спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, станом на день звільнення з військової служби, 16.09.2017.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України (нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, в кількості 12 днів, виходячи з грошового забезпечення з посади командира 1 відділення 3 групи спеціального призначення 4 загону спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, станом на день звільнення з військової служби, 25.03.2019.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 17.09.2014 по 16.09.2017.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17.09.2014 по 16.09.2017.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України щодо не проведення повного розрахунку на час звільнення ОСОБА_1 та стягнути з військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.03.2019 по 19.08.2019 в сумі 67 904 (шістдесяти семи тисяч дев`ятсот чотирьох гривень) 10 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України (ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) судові витрати в сумі 1152 (однієї тисячі ста п`ятдесяти двох гривень) 60 копійок.

Повне судове рішення 21 січня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук