Справа № 826/13938/18
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Гундерука А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року у справі за позовом Приватного підприємства «Мірель Торг» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових рішень-повідомлень,-

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Мірель Торг» звернулось до суду з даним позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 24.05.2018, а саме, № 2 форми «Р», яким визначено суму грошового зобов`язання по податку на додану вартість у розмірі 225 856, 00 грн (в тому числі за податковими зобов`язаннями на суму 180 685, 00 грн та штрафними санкціями на суму 45 171, 00 грн); № 2 від 24.05.2018 форми «Р», яким визначено суму грошового зобов`язання по податку на прибуток підприємств у розмірі 748 150, 00 грн (в тому числі за податковими зобов`язаннями на суму 643 520, 00 грн та штрафними санкціями на суму 104 630, 00 грн); № 2 від 24.05.2018 форми «П» про зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 2 094 000, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю прийняття відповідачем оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з огляду на правомірність невключення до складу доходу за 2017 рік грошового зобов`язання в сумі 1 084 109, 50 грн за договором від 01.12.2014 № 1122014/2, яку контролюючий орган безпідставно вважає сумою безнадійної заборгованості внаслідок визнання контрагента позивача за цим договором банкрутом відповідно до постанови Господарського суду міста Києва від 12.06.2017 в справі № 910/7218/17. Позивач посилається на існування договору про відступлення права вимоги № 5-05/2016 від 05.05.2016, укладеного між ТОВ «Мірель Трейд» (первісний кредитор) та ТОВ «Лідербуд-Інвест» (новий кредитор), згідно умов якого ТОВ «Лідербуд-Інвест» є новим кредитором та має право вимагати погашення заборгованості за діючим договором від 01.12.2014 № 1122014/2. Відтак, позивач наголошує на помилковості висновків контролюючого органу в частині наявності кредиторської заборгованості на суму 1 084 109, 50 грн, що вплинуло і на визначення податку на додану вартість, а саме на його заниження на суму 180 685, 00 грн.

Друга група доводів позовної заяви стосується правовідносин позивача із фізичними особами-підприємцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Так, позивач доводить безпідставність висновків податкового органу, що придбані послуги у наведених суб`єктів господарювання є нематеріальними активами та підлягають амортизації, внаслідок чого позивачем було безпідставно, на думку відповідача, завищено витрати на суму 2 420 000, 00 грн. Позивач же вважає та доводить з посиланням на Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 8 «Нематеріальні активи», що наведені витрати є витратами на рекламу та просування продукції на ринку, а отже не визнаються нематеріальним активом, а підлягають відображенню у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю. При цьому, суд зазначив, що виявлені під час перевірки порушення податкового законодавства не підтверджуються і такий висновок судом зроблено на підставі аналізу первинних документів та документів податкової звітності.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Свої доводи обґрунтовує тим, що наданими під час перевірки документами не підтверджується переуступка права вимоги виконання грошового зобов`язання у розмірі 1 084 109, 50 грн з оплати поставленого на користь позивача товару ТОВ «Мірель Трейд». Відтак, з огляду на визнання ТОВ «Мірель Трейд» банкрутом, позивачем в порушення вимог податкового законодавства не включеного до складу доходу безнадійної заборгованості перед ТОВ «Мірель Трейд» у розмірі 1 084 109, 50 грн та завищено суму податкового кредиту з ПДВ за червень 2017 року на суму 180 684, 92 грн.

Щодо правовідносин позивача з фізичними особами-підприємцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , податковий орган в апеляційній скарзі вказує, що витрати з придбання відеороликів та послуг розробки дизайну оформлення Інтернет сайту - є нематеріальними активами та підлягають амортизації. Відтак, в порушення приписів Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 8 «Нематеріальні активи» та положень п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України позивачем до складу рядка 2180 «Інші операційні витрати» Звітів про фінансові результати, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, віднесено вартість придбаних нематеріальних активів, в результаті чого завищено витрати на суму 2 420 000, 00 грн.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення як безпідставну, а рішення суду першої інстанції без змін як законне і обгрунтоване.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду справи сторони до суду не прибули, тому, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що посадовими особами відповідача була проведена документальна планова виїзна перевірка ПП «МІРЕЛЬ ТОРГ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, валютного - за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 31.01.2013 по 31.12.2017, за результатами проведення якої акт від 24.04.2018 № 256/26-15-14-02-01-14/38557073.

Проведеною перевіркою було встановлено порушення позивачем пункту 25, пункту 27 П(С)БО 8 «Нематеріальні активи», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 18 жовтня 1999 року №242 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 листопада 1999р.за №750/4043. пункту 6. пункту 7. пункту 8, пункту 20 П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 р. №318 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за №27/4248, пункту 44.1, пункту 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI, зі змінами та доповненнями, в результаті чого: занижено податок на прибуток на загальну суму 643520 гривень, в тому числі: за 2015 па суму 225000 гривень, за 2016 на суму 418500 гривень., за 2017 на суму 20 гривень; завищено від`ємне значення об`єкту оподаткування за 2017 на суму 2 094 000 гривень; пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755- VI, зі змінами та доповненнями, в результаті чого: занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 180685,0 гривень, в тому числі: за червень 2017 на суму 143379 гривень; за липень 2017 на суму 37306 гривень.

На підставі акту перевірки контролюючим органом 24 травня 2018 року прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- № 2 форми «Р», яким збільшено суму грошового зобов`язання по податку на прибуток підприємств у розмірі 748 150, 00 грн, в тому числі за податковими зобов`язаннями на суму 643 520, 00 грн та штрафними санкціями на суму 104 630, 00 грн;

- № 2 форми «Р», яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 225 856, 00 грн, в тому числі за податковими зобов`язаннями на суму 180 685, 00 грн та штрафними санкціями на суму 45 171, 00 грн;

- № 2 від 24.05.2018р. форми «П», яким зменшено суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податку на прибуток у розмірі 2 094 000, 00 грн.

Позивач скористався правом адміністративного оскарження, проте рішенням ДФС України від 06 серпня 2018 року № 25641/6/99-99-11-01-01-25 податкові повідомлення-рішення від 24 травня 2018 року № 2, № 2 та № 2 залишено без змін, а скаргу - без задоволення, що спонукало останнього звернутись до суду з цим позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт власних повноважень не довів перед судом правомірність висновків, викладених в акті перевірки, щодо завищення позивачем від`ємного значення об`єкту оподаткування за 2017 рік на суму 2 094 000 грн та заниження податкових зобов`язань з податку на прибуток на загальну суму 643520 грн та податку на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 180 685, 00 грн, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Так, згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з підпунктом 14.1.27 пунктом 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (підпункт 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України,).

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до статті 201.10 Податкового Кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Так, у період, що був предметом перевірки, спірні показники податкової звітності ПП «Мірель Торг» сформовані ним на підставі господарських операцій з ТОВ «Мірель Трейд», фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .

Судом установлено, що між позивачем як покупцем з однієї сторони та ТОВ «Мірель Трейд» як постачальником, з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу від 01.12.2014 року № 1122014/2, за умовами якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, поставити товари широкого вжитку, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах , визначених цим Договором, прийняти й оплатити товар. Постачальник відвантажує продукцію на адресу Покупця за цінами, що визначені у специфікації або накладних Постачальника і які погоджені з Покупцем не пізніше ніж за 24 години до відвантаженої продукції. Асортимент продукції, що є предметом поставки за цим Договором, зазначений у специфікації, яка додається до Договору або у видаткових накладних на кожну поставку.

На підтвердження виконання сторонами своїх договірних зобов`язань позивачем надано відповідні видаткові та податкові накладні, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

У період з серпня 2015 року до травня 2016 року ним здійснювалась часткова оплата за поставлені контрагентом товари. Відтак, залишок несплаченої суми становить 1 084 109, 50 грн.

В подальшому між ТОВ «Мірель Трейд» (первісний кредитор) та ТОВ «Лідербуд-Інвест» (новий кредитор) укладено договір № 5-05/2016 про відступлення права вимоги від 05.05.2016, за умовами якого, первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги до Приватного підприємства «Мірель Торг» щодо виконання грошового зобов`язання з оплати поставленого на користь боржника первісним кредитором товару.

Новий кредитор одержує право замість первісного кредитор вимагати від боржника сплати грошових коштів за поставлений товар у розмірі 1 084 109, 50 грн згідно Договору купівлі-продажу № 1122014/2 від 01 грудня 2014 року.

В матеріалах справи також міститься повідомлення про відступлення права вимоги № 13-05/2016 від 13.05.2016, в якому ТОВ «Мірель Трейд» повідомляє, що відступило право вимоги до позивача в розмірі 1 084 109, 50 грн на користь ТОВ «Лідербуд-Інвест».

Крім того, ТОВ «Лідербуд-Інвест» виставило позивачу претензію № 15-06/2017 від 15.06.2017, в якому вказує не погашення заборгованості у названій сумі.

Позивачем надіслано на адресу ТОВ «Лідербуд-Інвест» лист № 24-07/17 від 24.07.2017 запит про надання договору про відступлення права вимоги ТОВ «Мірель Трейд», оскільки на час виставлення претензії позивачу не було відомо про переуступку права вимоги.

В подальшому, ТОВ «Лідербуд-Інвест» виставило позивачу претензію № 29-01/2018 від 29.01.2018, в якому повторно зазначає про наявність непогашеної заборгованості в розмірі 1 084 109, 50 грн перед ТОВ «Мірель Трейд» та надано договір № 5-05/2016 про відступлення права вимоги від 05.05.2016, укладеного між ТОВ «Мірель Трейд» та ТОВ «Лідербуд-Інвест».

Як правильно зазначає суд першої інстанції, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору та мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом, з урахуванням вимог Цивільного та Господарського кодексів, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, сам по собі факт недекларування контрагентом позивача у поданій податковій звітності результатів таких окремих господарських операцій та/або наявних трудових ресурсів не впливає на право позивача (покупця) сформувати податковий кредиту, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, зокрема, від фактичної сплати контрагентом у ланцюгу постачання податку до бюджету, а відтак якщо останній не виконав свого зобов`язання щодо сплати податку або мінімізував свої податкові зобов`язання, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, проте вказана обставина не є підставою для позбавлення платника податку-покупця права на отримання податкової вигоди у разі, якщо такий платник має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

За приписами ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, оскільки договір купівлі-продажу від 01.12.2014 № 1122014/2, укладений позивачем з ТОВ «Мірель Трейд» не встановлює жодних обмежень чи особливостей щодо порядку зміни кредитора у цьому зобов`язанні, укладення двостороннього договору про відступлення права вимоги із наступним повідомленням боржника відповідає вимогам цивільного законодавства.

Отже, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що сума заборгованості позивача за цим договором не є безнадійною заборгованістю, як вважав податковий орган, позаяк позивач не міг обліковувати в бухгалтерському обліку та не відображати у фінансовій звітності зобов`язання за договором купівлі-продажу від 01.12.2014 № 1122014/2, як не міг і визнавати дохід.

Окрім цього, між позивачем як користувачем, з однієї сторони, та ОСОБА_3 як власником, з іншої сторони, 23.01.2014 укладено договір про передачу прав на використання торгівельних марок.

У відповідності до п. 1.1, п. 1.2 цього договору власник, що володіє правом власності на зареєстровані торговельні марки (знаки для товарів і послуг) «ІНФОРМАЦІЯ_1» (надалі - «Торговельні марки»), які засвідчені свідоцтвами на знаки для товарів і послуг № НОМЕР_1 (зареєстровано 27.02.2012) та № НОМЕР_2 (зареєстровано 10.01.2011), безоплатно надає користувачу, як офіційному дилеру в Україні, дозвіл не використання Торговельних марок.

Під використанням Торговельних марок у цьому договорі розуміється нанесення її на будь-який товар, для якого зареєстровано Торговельні марки, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов`язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із нанесеним зазначеним знаком з метою пропонування для продажу, застосування їх в діловій документації, в рекламних матеріалах, зокрема, в рекламних відеороликах, що розміщуються на сайтах, в соціальних мережах у мережі Інтернет, радіо, телебаченні, друкованих виданнях та будь-яких інших засобах масової Інформації.

Відтак, договором від 23.01.2014 надано право позивачеві бути представником торговельної марки (знаки для товарів і послуг) «ІНФОРМАЦІЯ_1» з метою проведення рекламних послуг та нанесення на товар відомостей (етикеток).

В подальшому, між позивачем як замовником, з однієї сторони, та ФОП ОСОБА_1 як виконавцем, з іншої сторони, 01.12.2014 укладено договір № 14/12/01-1 про надання послуг з розробки рекламних матеріалів.

Згідно пунктів 1.1 - 2.6 цього договору, у порядку і на умовах визначених даним договором, виконавець надає замовнику послуги з розробки рекламних матеріалів продукції замовника, а замовник зобов`язується прийняти надані послуги та оплатити їх.

Перелік послуг, які надаються за цим договором, вартість та строк їх надання, визначається сторонами у замовленні, яке є невід`ємною частиною договору.

У замовленні сторонами погоджується перелік продукції, торгових марок та інтернет сайтів замовника відносно яких розробляється дизайн етикеток та рекламної продукції.

Факт належного виконання цього договору підтверджується актом прийому-передачі наданих послуг.

Після виконання кожного етапу замовлення, виконавець зобов`язаний підготувати та направити па адресу замовника звіт про виконання замовлення.

Зразки дизайну етикеток та рекламних матерів передаються виконавцем замовнику у електронній формі (на cd дисках, dvd дисках, флеш картах, засобами електронної пошти тощо) та направляються на електронну адресу замовника разом із звітом про виконання замовлення.

Після виконання замовлення у повному обсязі або після виконання кожного етапу замовлення, виконавцем готується акт прийому-передачі наданих послуг. До акту прийому-передачі наданих послуг додаються зразки дизайну рекламних матеріалів на електронних носіях інформації (cd диски, dvd диски, флеш карти тощо).

В підтвердження виконання сторонами своїх договірних зобов`язань позивачем до матеріалів справи надані наступні документи:

- додаток №1 (замовлення) (з переліком послуг, які надаються за договором;

- акти прийому-передачі наданих послуг до договору про надання послуг з розробки рекламних дизайну матеріалів: від 26.12.2014 р. на загальну суму без ПДВ 1500000,00 грн, від 31.12.2014 р. на загальну суму без ПДВ 1596496,00 грн, від 30.12.2016 р. на загальну суму без ПДВ 700000,00 грн, 30.06.2017 р. на загальну суму без ПДВ 250000,00 грн;

- звіти про виконання замовлення щодо надання послуг з розробки дизайну етикеток та рекламних матеріалів: від 30.12.2016 р., від 30.06.2017 р.,

- скріншоти з відео, які розроблені виконавцем за договором.

Також, між позивачем як замовником, з однієї сторони, та ФОП ОСОБА_2 як виконавцем, з іншої сторони, 30.12.2014 укладено договір № 14/12/30-1 про надання послуг з розробки дизайну етикеток та рекламних матеріалів.

Згідно пунктів 1.1 - 2.6 цього договору, у порядку і на умовах визначених даним договором, виконавець зобов`язується за завданням замовника надати замовнику послуги з розробки дизайну етикеток, рекламних матеріалів продукції та інтернет сайтів замовника, а замовник зобов`язується прийняти надані послуги та оплатити їх.

Перелік послуг, які надаються за цим договором, вартість та строк їх надання, визначається сторонами у замовленні, яке є невід`ємною частиною договору.

У замовленні сторонами погоджується перелік продукції, торгових марок та інтернет сайтів замовника відносно яких розробляється дизайн етикеток та рекламної продукції.

Факт належного виконання цього договору підтверджується актом прийому-передачі наданих послуг.

Після виконання кожного етапу замовлення, виконавець зобов`язаний підготувати та направити па адресу замовника звіт про виконання замовлення.

Зразки дизайну етикеток та рекламних матерів передаються виконавцем замовнику у електронній формі (на cd дисках, dvd дисках, флеш картах, засобами електронної пошти тощо) та направляються на електронну адресу замовника разом із звітом про виконання замовлення.

Після виконання замовлення у повному обсязі або після виконання кожного етапу замовлення, виконавцем готується акт прийому-передачі наданих послуг. До акту прийому-передачі наданих послуг додаються зразки дизайну рекламних матеріалів на електронних носіях інформації (cd диски, dvd диски, флеш карти тощо).

В підтвердження виконання сторонами своїх договірних зобов`язань позивачем надано наступні документи:

- додаток № 1 (замовлення) з переліком послуг, які надаються за договором;

- акти прийому-передачі наданих послуг до договору про надання послуг з розробки дизайну етикеток та рекламних матеріалів: №1 від 31.08.2015 р. на загальну суму без ПДВ 500000,00 грн, №2 від 25.12.2015 р. на загальну суму без ПДВ 750000,00 грн, №3 від 28.03.2016 р. на загальну суму без ПДВ 720000,00 грн, №4 від 24.06.2016 р. на загальну суму без ПДВ 115000,00 грн, №5 від 30.12.2016 р. на загальну суму без ПДВ 790000,00 грн, №6 від 31.03.2017 р. на загальну суму без ПДВ 760000,00 грн;

- звіти про виконання замовлення щодо надання послуг з розробки дизайну етикеток та рекламних матеріалів: від 28.03.2016 р., від 31.08.2015 р., від 30.12.2016 р.; копії етикеток та рекламної продукції за Договором №14/12/30-1 від 30.12.2014р.; копії Макет-етикетки розробленої за договором №14/12/30-1.

Контролюючий орган не висуває заперечень щодо первинних документів, а лише посилається на відсутність замовлень, яке є невід`ємними частинами цих договорів. Наведені доводи скаржника спростовуються матеріалами справи, оскільки додатки № 1 цих договорів і є замовленнями, про яке йдеться в тексті договорів.

Витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг) належать до безтоварних операцій і за своєю суттю є витратами на збут. Документами, що підтверджують фактичне отримання таких послуг можуть бути акти надання відповідних послуг або інші документи, що підтверджують фактичне надання (отримання) послуг, які повинні мати всі обов`язкові реквізити первинних документів, передбачені ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Суд звертає увагу, що акти прийому-передачі наданих послуг та звіти про надання послуг містять детальний зміст виконаних робіт (послуг) та їх вартість, та дозволяє визначитися з характером та обсягом проведених робіт, місцем їх проведення та реальністю їх виконання.

Понесення позивачем витрат на рекламу та просування продукції на ринку не визнаються нематеріальним активом, а підлягають відображенню у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені відповідно до пункту 9 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 8 «Нематеріальні активи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 18 жовтня 1999 року № 242 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року за № 750/4043), яке є нормативно-правовим актом в розумінні статті 117 Конституції України, підлягає застосуванню за правилами статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, як джерело права.

При цьому, у відповідності до п. 19 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 року за № 27/4248, витрати на збут включають такі витрати, пов`язані з реалізацією (збутом) продукції (товарів, робіт, послуг):

витрати пакувальних матеріалів для затарювання готової продукції на складах готової продукції;

витрати на ремонт тари;

оплата праці та комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, що забезпечують збут;

витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг);

витрати на передпродажну підготовку товарів;

витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом;

витрати на утримання основних засобів, інших матеріальних необоротних активів, пов`язаних зі збутом продукції, товарів, робіт, послуг (операційна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона);

витрати на транспортування, перевалку і страхування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки;

витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування;

витрати на страхування призначеної для подальшої реалізації готової продукції (товарів), що зберігається на складі підприємства;

витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів (філій, представництв) підприємства; інші витрати, пов`язані зі збутом продукції, товарів, робіт, послуг.

Відповідно до підпункту 14.1.108 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України маркетингові послуги (маркетинг) - послуги, що забезпечують функціонування діяльності платника податків у сфері вивчання ринку, стимулювання збуту продукції (робіт, послуг), політики цін, організації та управлінні руху продукції (робіт, послуг) до споживача та післяпродажного обслуговування споживача в межах господарської діяльності такого платника податків. До маркетингових послуг належать, у тому числі: послуги з розміщення продукції платника податку в місцях продажу, послуги з вивчення, дослідження та аналізу споживчого попиту, внесення продукції (робіт, послуг) платника податку до інформаційних баз продажу, послуги зі збору та розповсюдження інформації про продукцію (роботи, послуги).

Рекламні та маркетингові послуги можуть, зокрема, оплачуватись та проводитись за ініціативи власника торговельної марки, виробника продукції, дистриб`ютора, торговельної мережі. При цьому витрати на маркетингові та рекламні послуги несе безпосередньо замовник цих послуг.

Для врахування витрат на рекламні та маркетингові послуги, у тому числі мотиваційні виплати при обчисленні об`єкта оподаткування необхідне доведення безпосереднього зв`язку таких витрат з господарською діяльністю платника податків та підтвердження первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Кодексу.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Мета отримання доходу, як кваліфікуюча ознака господарської діяльності, кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети), є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

Згідно підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Таким чином, зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту. Із загального розуміння характеру економічної діяльності можна дійти висновку, що економічний ефект - це приріст (збереження) активів платника податків та/або їх вартості, а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

Отже, з визначеного у Податковому кодексі України поняття ділової мети випливає, що обов`язково повинен бути намір платника податків отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція (за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість приросту або збереження активів чи їх вартості.

Пунктом 177.4 статті 177 ПК України визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать, зокрема інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена 17 січня 2020 року.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк