Справа № 640/8227/19
Суддя: Бараненко Ігор Іванович
Дата ухвалення: 2020-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8227/19 Суддя (судді) першої інстанції: Патратій О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: головуючого - судді Бараненка І.І., суддів: Бабенка К.А., Чаку Є.В., за участю секретаря Такаджі Л.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про визнання протиправною та скасування вимоги № 8868/15-8 від 23.04.2019,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (надалі - Позивач, ТОВ «Споживчий центр») з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (надалі - Відповідач, Нацкомфінпослуг) з вимогами визнати протиправною та скасувати вимогу № 8868/15-8 від 23.04.2019, якою встановлений обов`язок подання періодичних звітних даних.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимога Нацкомфінпослуг надати документи, які не створюються в процесі здійснення господарської діяльності, а потребують виконання додаткових дій шляхом проведення аналітичної роботи та підготовки статистичної інформації на виконання вимоги регулятора фактично є звітністю, не передбаченою законами та іншими нормативно-правовими актами.

В апеляційні скарзі Відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що оспорювана вимога втратила чинність, не створювала правових наслідків, предмет позову відсутній.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін та, перевіривши доводи апеляції та заперечень на неї наявними у матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що Нацкомфінпослуг звернулося до ТОВ "Споживчий центр" з вимогою № 8868/15-8 від 23.04.2019, згідно якої на Позивача покладається обов`язок надати інформацію за формою, встановленою Додатком № 1, починаючи з 01.05.2019 надавати Нацкомфінпослуг станом на перше (за період з п`ятнадцятого числа попереднього місяця по перше число поточного місяця включно) та п`ятнадцяте число (за період від першого по п`ятнадцяте число включно поточного місяця) кожного місяця протягом п`яти робочих днів після звітної, дані про укладені договори між Позивачем та споживачами послуг.

Як на підставу отримання запитуваної інформації, Відповідач посилається на норму п. 12 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до якої, Нацкомфінпослуг у межах своєї компетенції надсилає фінансовим установам та організаціям обов`язкові до виконання розпорядження про усунення порушень законодавства та має право вимагати надання необхідних документів.

За змістом ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у взаємозв`язку з положеннями ст. 12-1 вказаного Закону передбачені повноваження Нацкомфінпослуг вимагати надання документів та заздалегідь готової, зафіксованої інформації, отриманої або створеної фінансовою установою у процесі ведення нею своєї господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи повинні розкривати:

1) фінансову та консолідовану фінансову звітність, яка складається та подається відповідно до законодавства;

2) звіт про корпоративне управління (для фінансових установ, утворених у формі акціонерних товариств), що складається відповідно до вимог цього Закону, законів з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг та прийнятих згідно з такими законами нормативно-правових актів органів, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг, і подається:

акціонерам фінансової установи;

органам, які відповідно до закону здійснюють нагляд за діяльністю відповідної фінансової установи, разом з річною звітністю;

3) звітні дані (інші, ніж фінансова та консолідована фінансова звітність), що складаються та подаються відповідно до вимог законів з питань регулювання ринків фінансових послуг та прийнятих згідно з такими законами нормативно-правових актів органів, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг;

4) інформацію, що надається клієнтам відповідно до статті 12 цього Закону.

Фінансові установи, утворені у формі акціонерних товариств, додатково розкривають інформацію як емітенти відповідно до вимог законодавства про цінні папери.

Фінансові установи повинні під час розкриття інформації дотримуватися вимог законодавства про мови.

Відповідно до п. 4 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг Нацкомфінпослуг відповідно до покладених на неї завдань: 27) встановлює порядок розкриття інформації та складення звітності учасниками ринків фінансових послуг відповідно до законодавства.

Нормою ч. 1 ст. 12-1 Закону № 2664-III встановлений обов`язок фінансових установ подавати лише ті звітні дані, які передбачені законами та спеціалізованими підзаконними нормативно-правовими актами.

Враховуючи положення наведених нормативних актів суд першої інстанції вірно зазначив, що законодавцем чітко передбачено, що при наданні відповіді на вимогу регулятора на фінансову компанію не покладається обов`язок зі створення нової інформації, що потребує проведення аналітичної, статистичної чи іншої звітної роботи, не передбаченої чинним законодавством. Нацкомфінпослуг має повноваження витребувати у фінансової установи будь-які документи, які створюються в процесі здійснення господарської діяльності вказаної фінансової установи. У зв`язку з цим вимога Нацкомфінпослуг надати документи, які не створюються в процесі здійснення господарської діяльності, а потребують виконання додаткової роботи шляхом проведення аналітичної роботи та підготовки статистичної інформації на виконання вимоги регулятора, тобто фактично є звітністю, не передбаченою законами та спеціалізованими підзаконними нормативно-правовими актами, являється протиправною та не може бути виконана фінансовою установою.

Зі змісту оспорюваної вимоги випливає, що Позивачем має бути підготовлена статистична інформація в результаті здійснення аналітичної роботи господарської діяльності компанії, про що має подаватися звіт на адресу Нацкомфінпослуг, що, прямо суперечить вимогам ст. ст. 12-1, 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та п. 4 Положення про Нацкомфінпослуг.

Як вбачається з Додатку № 1 до оспорюваної вимоги, якою встановлено форму Довідки про укладені договори на надання коштів у позику в тому числі на умовах фінансового кредиту, яку починаючи з 01.05.2019 Позивач повинен щомісяця надавати Відповідачу станом на перше та п`ятнадцяте число кожного місяця. Така Довідка містить 25 граф та передбачає щомісячного розкриття інформації стосовно позичальників, номеру та дати укладання договору, суми наданого кредиту, початкової та реальної процентної ставки, нараховані проценти за користування кредитом, нараховані проценти за прострочення кредиту, нараховані штрафи, нараховану пеню, інші комісії, тіло кредиту, залишок заборгованості, переуступку права вимоги, тощо. Фактично така довідка, враховуючи її зміст та періодичність подання, є формою звітності, яка на час направлення спірної вимоги та на час розгляду даної справи не передбачена законами та спеціалізованими підзаконними нормативно-правовими актами як обов`язкова звітність фінансової компанії.

Однак, Порядком надання звітності фінансовими компаніями, фінансовими установами, затвердженим розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 26.09.2017 № 3840, не передбачений обов`язок фінансової компанії вести, складати та подавати звітність та/або документи з такими звітними даними та у такому порядку, які містить форма довідка, яка є Додатком № 1 до оспорюваної вимоги.

Разом з тим, ні Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ні Порядком надання звітності фінансовими компаніями, фінансовими установами не передбачений обов`язок з подання звітності про укладені договори фінансовими компаніями, а також Держфінпослуг позбавлене права витребувати звітність про укладені договори фінансовими компаніями, а отже, вказана вимога Держфінпослуг є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Як вбачається зі змісту оспорюваної вимоги, Нацкомфінпослуг не зазначило, які порушення законодавства про фінансові послуги вчинило ТОВ «Споживчий центр», що відповідно, унеможливлює Нацкомфінпослуг витребувати у Позивача інформацію, яка не міститься у документах, що створюються фінансовою установою в процесі її діяльності та, відповідно, не надає права вимагати створення звітних даних, які не ведуться і не повинні вестись ТОВ «Споживчий центр».

Фактично оскарження Відповідачем рішення суду першої інстанції зводиться до того, що Позивач не мав права на звернення до суду з позовом про визнання протиправною та скасування вимоги, оскільки вона не є актом індивідуальної дії, а тому право Позивача не було порушене.

Така позиція Відповідача є помилковою, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до п. п.19, 18 ч. 1 ст. 4 КАС України нормативно-правовий акт це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування. Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Нормативно-правовий акт це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 червня 2019 року у справі № 9901/335/19.

Оспорювана вимога Відповідача містить всі перелічені ознаки індивідуально-правового акту, оскільки: адресована конкретній особі; вміщує індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресата цих актів; є формально обов`язковою для персоніфікованого (чітко визначеного) суб`єкта; розрахована на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому її юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

По справі встановлено, що вимога № 8868/15-8 від 23.04.2019, винесена Нацкомфінпослуг, згідно якої випробовується інформація про укладені договори, а також договори які будуть укладені в майбутньому Позивачем, містить приписи, обов`язкові для виконання ТОВ «Споживчий центр», які тягнуть правові наслідки, передбачені ст. 43 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме, у випадку неподання, несвоєчасного подання або подання завідомо недостовірних відомостей національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, тягне за собою накладення на посадову особу штрафу в розмірі від 50 до 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно зі ст. 40 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Нацкомфінпослуг може застосовувати заходи впливу у вигляді тимчасового зупинення або анулювання ліцензії на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг.

Таким чином, неподання, несвоєчасне подання Позивачем інформації, яка випробовується згідно оспорюваної Вимоги фактично породжує наслідки передбачені ст. ст. 40, 43 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що як наслідок, призводить до застосування визначених законом наслідків, в тому числі до зупинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, а тому породжує обов`язки для ТОВ «Споживчий центр» у сфері публічно-правових відносин, а тому підлягає скасуванню у порядку адміністративного судочинства.

З наведеного вбачається, що суд першої інстанції правильно встановив, що вимога Відповідача є актом індивідуальної і тому може бути оскаржена до суду.

Також в апеляційній скарзі безпідставними є посилання на постанови Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 802/2474/17-а, від 31.01.2018 у справі № 802/2678/15-а, від 18.07.2018 у справі № 821/3514/15-а та інші постанови Верховного Суду, оскільки зазначені в них обставини і предмет позову не є аналогічними тим, що в даній справі. Рішення Конституційного Суду України та Рішення ЄСПЛ, на які посилається Відповідач в апеляційній скарзі також не стосуються правовідносин, які виникли між сторонами в даній справі.

Стосовно питання про закриття провадження в даній справі необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі:

1) якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства;

2) якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом;

3) якщо сторони досягли примирення;

4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою фізичної особи або припинення юридичної особи, за винятком суб`єкта владних повноважень, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

6) щодо оскарження нормативно-правових актів суб`єктів владних повноважень чи окремих їх положень, якщо оскаржуваний нормативно-правовий акт або відповідні його положення визнано протиправними і нечинними рішенням суду, яке набрало законної сили;

7) щодо оскарження індивідуальних актів та дій суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані акти та дії суб`єкта владних повноважень було змінено або скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили;

8) щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Отже, прийняття Відповідачем нової вимоги від 11.07.2019 № 15815/15-12 не зумовлює виникнення підстав для закриття провадження відповідно до ч. 1 ст. 238 КАС України.

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги посилання у тексті вимоги від 11.07.2019 № 15815/15-12 на те, що вона направлена на заміну попередньої загальної вимоги Нацкомфінпослуг, оскільки текст нової вимоги не містить даних про нечинність попередньої вимоги з моменту її видання, а тому її невиконання у період дії такої вимоги породжує можливість застосування до позивача визначених законом наслідків.

Таким чином, оскільки Відповідачем не подано доказів існування підстав для закриття провадження у справі, передбачених ч. 1 ст. 238 КАС України, то суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні даного клопотання.

За наведених обставин, та з урахуванням вимог зазначених вище норм права суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність вимоги Відповідача № 8868/15-8 від 23.04.2019 і обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, викладених у рішенні суду.

З огляду на вищезазначене та, оцінюючи всі наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та вирішив спір у відповідності до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального законодавства, а тому підстави для скасування рішення першої інстанції відсутні.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та, керуючись ст. ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України Шостий апеляційний адміністративний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року - без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в порядку і строки, визначені статтями 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступну та резолютивну частини постанови оголошено 20 січня 2020 року

Повний текст постанови складено 21 січня 2020 року

Головуючий - суддя І.І. Бараненко

Судді: К.А. Бабенко

Є.В. Чаку