Справа № 826/793/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Вєкуа Н.Г.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року Справа № 826/793/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу громадянина Ірану ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року у справі

за позовом громадянин Ірану ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України,

Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві

про визнання неправомірними та скасування наказу і рішення,

зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

Громадянин Ірану ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач-1), Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - відповідач-2) про:

- визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС в м. Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Ірану ОСОБА_1 (номер наказу, на підставі якого прийняте рішення в повідомленні від 08.06.2017 № 109 не зазначений);

- визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 03.10.2017 № 91-17 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС в м. Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язання ДМС України розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що раніше, до виникнення правовідносин, які є спірними в цій справі, позивач неодноразово звертався до органів ДМС України із заявами про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з одних і тих саме підстав (з релігійних мотивів), відповідні заяви вже розглядалися органами ДМС України, у задоволенні вимог позивача було відмовлено і правомірність відповідних дій та рішень ДМС України та її структурних підрозділів підтверджена судовими рішеннями, що набрали законної сили (справи №№ 2а-13850/12/2670, 826/15756/14), а тому ГУ ДМС у м. Києві правомірно відмовлено позивачу у прийнятті чергової заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій наполягає на наявності правових підстав для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту; стверджує, що він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою; зазначає, що, звертаючись за захистом, він обґрунтував свої вимоги, але його заяву та викладені в ній підстави не було розглянуто, а також наголошує, що шукач притулку не повинен доводити факти, на які він посилається.

Крім того, позивач зазначає, що в іншій справі суд, розглядаючи спір за аналогічним позовом його сина, зобов`язав ДМС повторно розглянути його заяву і в разі, якщо його сину нададуть відповідний статус, а йому ні, він буде змушений повернутися у країну походження.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2019 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачами подано відзиви на апеляційну скаргу, в яких вони просять залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на безпідставності та необґрунтованості доводів апелянта та, зокрема, зазначаючи, що подана ним заява не підлягала розгляду відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.02.2012 позивач уперше звернувся до органу міграційної служби із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням органу міграційної служби від 10.08.2012 № 452-12 позивачу було відмовлено в наданні такого статусу.

Зазначене рішення органу ДМС було оскаржено позивачем до суду (справа № 2а-13850/12/2670), але постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.11.2012 у задоволенні позову йому відмовлено, таке судове рішення набрало законної сили.

При цьому, рішенням суду у вказаній справі № 2а-13850/12/2670, зокрема, установлено, що твердження позивача про можливі утиски його, як особи, яка прийняла християнську віру, ґрунтуються на припущеннях і не мають жодного документального підтвердження.

06.06.2014 позивач вдруге звернувся до ГУ ДМС в м. Києві із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС в м. Києві від 06.06.2014 № 289 позивачу відмовлено у прийнятті вказаної заяви, відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням ДМС України від 24.07.2014 № 26-14 скаргу позивача на зазначений наказ ГУ ДМС в м. Києві відхилено.

Позивач оскаржив зазначений наказ ГУ ДМС в м. Києві та рішення ДМС України до суду, але постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.11.2014 у справі № 826/15756/14 у задоволенні його позову було відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2015 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.10.2015 зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судовими рішеннями у вказаній справі № 826/15756/14, зокрема, установлено, що позивач у повторній заяві від вказав підстави надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, аналогічні підставам викладеним у заяві поданій позивачем 15.02.2012.

08.06.2017 ОСОБА_1 втретє було подано заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка мотивована, тим, що позивач не може повернутись до країни походження - Ірану, так як його життя буде в небезпеці через його навернення до Християнства, що підтверджується інформацією про країну походження.

За результатами розгляду вказаної заяви ГУ ДМС в м. Києві прийнято наказ від 08.06.2017 № 246, яким відмовлено в прийнятті зазначеної заяви позивача на підставі частини шостої статті 5 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у зв`язку з тим, що гр. Ірану ОСОБА_1 раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і причини, викладені в заяві від 08.06.2017 - не змінились.

Не погодившись з із зазначеним наказом ГУ ДМС у м. Києві, позивач подав скаргу до ДМС України (від 15.06.2017 вх. ОП-М-76-16), в якій просив скасувати зазначене рішення про відмову у прийнятті його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язати ГУ ДМС України в м. Києві прийняти таку заяву до розгляду.

Рішенням ДМС України вказану скаргу відхилено, а мотиви прийняття цього рішення викладені у висновку від 29.09.2017.

Позивач, вважаючи зазначений наказ та рішення відповідачів протиправними, звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією про статус біженців 1951 року (далі - Конвенція), Протоколом щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол), Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), Директивою Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 (далі - Директива № 8043/04), Директивою Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)» від 26.06.2013 № 2013/32/EU (далі - Директива № 2013/32/EU).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Законом № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з положеннями Конвенції поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус, а саме: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Директива № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

У частині першій статті 7 Закону № 3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

У Практичних рекомендаціях «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», виданих 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, роз`яснено, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Положеннями Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) передбачено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно зі статтею 40 Директиви № 2013/32/EU з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником.

Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті.

Якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав - членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави - члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що національним законодавством регламентовано чітке імперативне обмеження щодо повторного розгляду заяви однієї і тієї ж особи про надання їй статусу біженця або такої, що потребує додаткового захисту, якщо до цього вона зверталася з такою заявою з тих самих підстав і нових обставин для надання їй відповідного статусу не виникло.

При цьому, зазначене імперативне обмеження відповідає європейським міжнародним стандартам та має на меті попередження зловживань заявниками своїми правами.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що до звернення із заявою від 08.06.2017 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач вже двічі звертався до органів ДМС України з аналогічними заявами (15.02.2012 та 06.06.2014) з тих самих підстав (за релігійними мотивами), нових обставин, які б свідчили про необхідність надання позивачу захисту, не виникло та основні доказові елементи його заяви не змінилися.

Крім того, судовими рішеннями у справах №№ 2а-13850/12/2670, 826/15756/14, що набрали законної сили, вже перевірялися підстави, на які посилається позивач, та було встановлено правомірність відмови в наданні йому запитуваного статусу (справа № 2а-13850/12/2670), а потім правомірність відмови у прийнятті його повторної заяви про надання такого статусу, поданої з тих же підстав (справа № 826/15756/14).

У своїх висновках, викладених в рішеннях від 28.11.1999 по справі «Brumarescu v. Romania» («Брумареску проти Румунії») та від 24.07.2003 по справі «Ryabykh v. Russia» («Рябих проти Росії»), Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Крім того, апеляційний суд відзначає, що актуалізована інформація по країні походження заявника не підсилює рівень обґрунтованості його заяви від 08.06.2017 та не створює нових умов для повторного розгляду її по суті.

Доводи апелянта про те, що законодавчі критерії визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту змінились у бік розширення, тому він отримав додаткові підстави для подачі документів, але відповідачі проігнорували ці обставини, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як було правильно встановлено судом першої інстанції, нові умови, які з`явилися у правовій дефініції «додатковий захист» можуть бути застосовані лише у випадку наявності загрози життю, безпеці чи свободі заявника, оскільки вони є похідними від вказаних обставин, натомість, будь-яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту небезпеку та переслідувань на батьківщині позивачем наведено не було.

Твердження апелянта, що також наводилися ним у суді першої інстанції, про те, що відповідачі не забезпечили йому можливості повідомити інформацію щодо його власних побоювань, судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки відповідну інформацію позивач міг викласти ще при зверненні до ГУ ДМС в м. Києві із заявою від 08.06.2017, але не навів ані у вказаній заяві, ані у скарзі, поданій до ДМС на наказ ГУ ДМС в м. Києві, ані під час розгляду цієї справи в суді.

Доводи апелянта щодо наявності правових підстав для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, є безпідставними з огляду на вищезазначене.

Посилання апелянта на те, що в іншій справі суд, розглядаючи спір за аналогічним позовом його сина, зобов`язав ДМС повторно розглянути його заяву і в разі, якщо його сину нададуть відповідний статус, а йому ні, він буде змушений повернутися у країну походження, не створює достатніх правових підстав для задоволення цього позову.

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга громадянина Ірану ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Ірану ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 21 січня 2020 року.

Головуючий суддя

Судді: