Справа № 522/6640/18
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 січня 2020 року

м. Київ

справа № 522/6640/18

адміністративне провадження № К/9901/60178/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Яковенка М. М.,

суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 522/6640/18

за адміністративним позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження,

за касаційною скаргою громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду (склад колегії суддів: Стас Л. В., Турецька І. О., Градовський Ю. М.) від 23 липня 2018 року,

УСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 92 від 04 квітня 2018 року про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства, громадянина Сирийської Арабської Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

2. Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що спірне рішення відповідача щодо примусового повернення позивача є протиправним та таким, що порушує права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами, ратифікованими Україною. Наполягає на тому, що рішення відповідача про примусове його повернення до Сирійської Арабської Республіки, у якій триває військовий конфлікт, ставить під загрозу його життя. Війна в країні відбувається з численними порушеннями прав людини, тому не можливо підтримувати жодну сторону конфлікту, у зв`язку з цим позивач не бажає приймати в цьому участь та служити в армії на будь-який стороні. Але, враховуючи загальновідому інформацію, позивач вказує, що при поверненні до країни походження він буде одразу затриманий та направлений до армії урядових військ.

3. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 травня 2018 року задоволено адміністративний позов.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 92 від 04 квітня 2018 року про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

4. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2018 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 травня 2018 року та прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позову громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1.

5. Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, 21 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2018 року, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 травня 2018 року залишити в силі.

6. Ухвалою Верховного Суду (склад колегії суддів: Стрелець Т. Г., Білоус О. В., Желтобрюх І. Л.) від 19 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та установлено строк для подання відзиву; відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2018 року.

7. 14 червня 2018 року до Верховного Суду від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1, в якому відповідач просить залишити оскаржуване судове рішення без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

8. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду № 720/0/78-19 від 12 червня 2019 року призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Стрелець Т. Г., що унеможливлює її участь у розгляді касаційної скарги.

9. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. - головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.

10. Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2020 року закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

11. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 квітня 2018 року під час проведення цільових профілактичних заходів з нагляду за виконанням законодавства в міграційній сфері співробітниками Авангардівського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ГУ ДМС України в Одеській області за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20, було виявлено та доставлено до ГУ ДМС України в Одеській області громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

12. За результатами перевірки та проведеного опитування позивача було встановлено, що він порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме: ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування, постійного місця проживання та законного джерела існування не має.

13. Уповноваженою особою ГУ ДМС України в Одеській області 04 квітня 2018 року за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилося в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду після закінчення терміну легального перебування, стосовно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 002011 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 04 квітня 2018 року ПН МОД № 002011 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 510 грн.

14. 04 квітня 2018 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області прийняте рішення про примусове повернення в країну походження громадянина Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 03 травня 2018 року.

15. Згідно наявної в матеріалах справи розписки, позивач від виконання рішення відмовився.

16. Судами також встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирії, уродженцем провінції Латакія, с. Біт Ана. За національністю араб, за віросповіданням мусульманин - шиїт. Рідна мова - арабська, вільно володіє англійською та російською мовами. За сімейним станом неодружений. ОСОБА_1 має вищу освіту, яку він отримав в університеті «Тишрін» (Сирія, м. Латакія) в період з 2002 по 2007 роки. Протягом 2010 - 2012 років позивач навчався на підготовчих відділеннях вищих навчальних закладів на території України в м. Одесі, навчання не закінчив через фінансові проблеми. ОСОБА_1 не є членом жодної політичної, громадської або молодіжної організації. В країні громадянського походження залишились близькі родичі позивача, а саме: батько - ОСОБА_2 , 1954 року народження, мати - ОСОБА_3 , 1966 року народження, два брати - ОСОБА_4 , 1990 року народження та ОСОБА_5 , 1990 року народження, сестра - ОСОБА_6 , 1989 року народження.

17. Громадяни Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 вибув з батьківщини 15 жовтня 2010 року повітряним шляхом авіарейсом м. Алеппо (Сирія) - м. Одеса (Україна), на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та оформленої студентської візи на навчання в Одеській державній академії холоду. Перетнув державний кордон України легально.

18. 05 вересня 2012 року позивач звернувся за наданням міжнародного захисту до Головного управління ДМС України в Одеській області. Рішенням ДМС України від 22 липня 2013 року № 433-13 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення позивач оскаржив у судовому порядку.

19. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2013 року по справі № 815/6340/13-а, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2014 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення ДМС України в Одеській області від 22 липня 2013 року № 433-13 визнано протиправним та скасовано. Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

20. На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2013 року, ДМС України було прийнято рішення від 20 березня 2014 року № 30-14 про повторний розгляд заяви позивача. За результатами повторного розгляду заяви ДМС України вдруге було прийнято рішення від 05 березня 2015 року № 154-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує податкового захисту.

21. 09 листопада 2015 року ОСОБА_1 повторно звернувся з заявою про надання міжнародного захисту в Україні.

22. Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 09 листопада 2016 року № 212 позивачу відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року по справі № 815/1511/16 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ДМС України, ГУ ДМС України в Одеській області щодо оскарження зазначеного рішення.

24. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року апеляційна скарга позивача була залишена без задоволення, а постанова Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року - без змін.

25. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2016 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження через необґрунтованість касаційної скарги ОСОБА_1.

26. 16 грудня 2016 року ОСОБА_1 втретє звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27. Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16 грудня 2016 року № 241 позивачу було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

28. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2017 року по справі № 815/261/17, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2017 року, було відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування зазначеного рішення.

29. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 липня 2017 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження через необґрунтованість касаційної скарги ОСОБА_1.

30. Вважаючи спірне рішення № 92 від 04 квітня 2018 року протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

31. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з формального ставлення зі сторони відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, не прийняття до уваги важливої та достовірної інформації викладеної у Рекомендаціях УВКБ ООН від листопада 2017 року, що серед фактів, повідомлених ОСОБА_1 є підстави для висновку, що позивач має обґрунтовані побоювання у випадку повернення до Сирії, стати жертвою переслідування зі сторони влади, як особа, що ухиляється від військової служби, і тим самим, розглядатись як особа, що є противником сирійської влади, тільки за цими поглядами та за походженням з провінції Латакія.

32. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відсутні підстави та докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не надані при розгляді Державною міграційною службою України заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту.

33. Крім цього, апеляційний суд дійшов висновку, що факт опублікування нових Рекомендацій УВКБ ООН у листопаді 2017 року не є підставою для задоволення позову, оскільки в зазначених рекомендаціях не міститься жодних нових визначень окрім «особа, яка ухиляється від військової служби», що не може вважатися у розумінні національного та міжнародного законодавства підставою для скасування спірного рішення відповідача.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

34. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення у справі.

35. Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційним судом не застосовано до спірних правовідносин вимоги ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст. 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, що свідчить про порушення норм матеріального права.

36. Крім цього, скаржник у касаційній скарзі здійснює виклад обставин справи та надає їм відповідну оцінку, цитує норми процесуального та матеріального права, посилається на міжнародні нормативно-правові акти, що регулюють спірні правовідносини та практику Європейського суду з прав людини, а також висловлює свою незгоду із оскаржуваним судовим рішенням про задоволення позовних вимог.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

37. Предметом розгляду цієї справи є рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про примусове повернення в країну походження громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1.

38. Відтак, спірні правовідносини виникли у зв`язку з перебуванням іноземця на території України.

39. У розумінні п. 11 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України є справами незначної складності.

40. Пункт 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

41. Наведеним конституційним положенням кореспондують положення ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також ст. 13 КАС України.

42. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

43. Згідно з ч. 1 ст. 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

44. Водночас п. 2 ч. 5 цієї ж норми процесуального закону встановлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

45. Відтак, судові рішення у справах, пов`язаних із перебування іноземців або осіб без громадянства на території України, можуть бути оскаржені в касаційному порядку виключно за наявності умов, визначених у пунктах «а»-«в» п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

46. Аналіз доводів касаційної скарги у сукупності з установленими в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи дають підстави для висновку про наявність у даному випадку умов, наведених у підпунктах «а»-«в» п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, та, як наслідок, ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

47. Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, у відповідності до ч. 1 ст. 341 КАС України, виходить з наступного.

48. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

49. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (у редакції, чинній на час прийняття спірного рішення; далі - Закон № 3773-VI).

50. Згідно п. 6, 14 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

51. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 25 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які отримали повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що втратили або позбавлені статусу біженця або додаткового захисту і не використали права на оскарження таких рішень, а також особи, які отримали повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використали права на його оскарження до суду, особи, які отримали рішення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, повинні добровільно повернутися в країну походження або третю країну в установлений строк, якщо вони не мають інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених цим Законом.

Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

52. Судами попередніх інстанцій не встановлено, що позивач після неодноразових спроб отримати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту вчиняв дії, направлені на добровільне повернення до країни свого походження.

53. Згідно ст. 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

З метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.

У разі прийняття рішення про примусове повернення в паспортному документі іноземця або особи без громадянства скасовується віза і вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

54. Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 затверджено Інструкцію про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (у редакції, чинній на час прийняття спірного рішення, далі Інструкція № 353/271/150), з метою упорядкування роботи з примусового повернення і примусового видворення іноземців та осіб без громадянства.

55. Згідно додатків до Інструкції № 353/271/150 рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства у резолютивній його частині повинно містити інформацію щодо можливості оскарження такого рішення у судовому порядку.

56. Відсутність у тексті рішення від 04 квітня 2018 року № 92 про примусове повернення в країну походження позивача, посилання на можливість оскарження зазначеного рішення, не впливає на суть та зміст спірних правовідносин щодо порушення позивачем правил перебування на території України та прийнятого рішення про його примусове повернення. Роз`яснення можливості судового оскарження такого рішення зафіксоване у розписці про його отримання, при чому відсутність посилання у тексті спірного рішення щодо можливості його оскарження, не вплинуло на права позивача, бо останній скористався правом на оскарження.

57. Наявність наданих до суду сторонами різних за змістом вступних частин спірного рішення, із зазначенням у варіанті позивача, що матеріали розглянуто відносно громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , а у варіанті відповідача, що матеріали розглянуто відносно громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , не створює наслідків скасування рішення та не вказує на відсутність підстав для його прийняття.

58. Про заборону щодо примусового повернення чи примусового видворення або видачі чи передачі іноземця та особи без громадянства, визначену у ст. 31 Закону № 3773-VI, на яку посилається скаржник, колегія суддів зазначає таке.

59. Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

60. Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач не бажає повертатись до Сирії через війну в країні. В той же час, Суд звертає увагу на те, що позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України та ухиляється від її залишення. При чому, судами встановлено, що вбачається з матеріалів справи та обставин справи, що бажання про необхідність набуття такого статусу виникло у позивача після дострокового припинення ним навчання у закладі та коли постало питання необхідності залишення території України. Таке питання було предметом неодноразового вирішення відповідачем, та законність рішень перевірялась в судовому порядку.

61. Позивач обґрунтовує свою позицію, щодо неможливості повернення до країни походження, наявним ризиком існуючої загрози небезпеки життю або здоров`ю, безпеці або свободі останнього, внаслідок військового конфлікту в Сирії. Проте, в обґрунтування зазначених доводів, скаржник лише цитує рішення ЄСПЛ та Рекомендації УВКБ ООН без зазначення у чому саме полягає така загроза, саме позивачу.

62. З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до міжнародних звітів за країною походження ОСОБА_1 спостерігаються позитивні тенденції щодо вирішення сирійського конфлікту, нейтралізації діяльності терористичних угрупувань на території країни.

63. Водночас, спостерігаються позитивні тенденції щодо звільнення сирійських міст від представників радикальних ісламістських угрупувань, відновлення належного функціонування міст. Також, відповідно до інформації по країні походження спостерігається значне покращення соціально-гуманітарної ситуації на території Сирії за останній період часу. Згідно офіційних даних МЗС відносно актуальної безпекової ситуації на території Сирії слідує, що станом на серпень 2018 року представниками органів державної влади Сирії контролюється приблизно 75% території Сирії. При цьому Суд звертає увагу, що питання постає про необхідність повернутися позивачеві до своєї країни походження, а питання вибору місця свого проживання в цій країні може бути обрано позивачем самостійно у будь-якій його частині де відсутня загроза для такої особи. Відповідач по справі приймаючи спірне рішення, не визначав місце проживання позивача в Сирії, а лише встановив необхідність обов`язкового повернення позивача, який має статус особи, яка нелегально перебуває на території України, до своєї країни.

64. Отже, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність об`єктивних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань зазнати нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження.

65. При цьому, позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень ст. 31 Закону № 3773-VI. Також, відсутні підстави стверджувати, що відповідач підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

66. Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач неодноразово звертався до органів міграційної служби з метою отримання міжнародного захисту в Україні та отримував обґрунтовані відмови у наданні такого захисту, що підтверджується рішеннями судів у справах № 815/1511/16 та № 815/261/17, які набрали законної сили.

67. Крім цього, колегія суддів наголошує, що заявлена позивачем інформація про причини неможливості повернутися до Сирії носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині за політичною, релігійною чи іншими ознаками, що свідчить про необґрунтованість доводів скаржника та, як наслідок, відсутність умов, за яких він може вважатися біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які зазначені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671.

68. Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, доводи скаржника щодо небезпеки повернення його до Сирії, та враховуючи, що матеріалами справи підтверджено факт порушення позивачем ст. 26 Закону України № 3773, вважає таке порушення достатньою підставою для примусового повернення позивача до країни походження.

69. Отже, враховуючи вказані обставини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

70. Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення оскаржуваного судового рішення, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення апеляційним судом норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.

71. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення і погоджується з висновками суду апеляційної інстанції у цій справі про відмову у задоволенні позовних вимог.

72. Згідно ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

73. З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

74. Судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 341, 345, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2018 року у справі № 522/6640/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов