Справа № 440/2491/19
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2020-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 р.Справа № 440/2491/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченка А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Держпраці у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Ясиновський І.Г., м. Полтава) від 15.10.2019 року (повний текст складено 25.10.2019 року) по справі № 440/2491/19

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Заступника начальника Управління Держпраці у Полтавській області Державної служби України з питань праці Велика Наталія Михайлівна, Управління Держпраці у Полтавській області

про визнання дій неправомірними та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ФОП ОСОБА_1 , звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просила: визнати неправомірними дії заступника начальника Управління Держпраці у Полтавській області Державної служби України з питань праці Великої Н.М.; визнати протиправною та нечинною з часу її винесення постанову та скасувати як незаконної постанови про накладення штрафу уповноваженими особами № ПЛ3967/170/АВ/П/ТД/-ФС від 25.04.2019 року, згідно з якою накладено на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 125190,00 грн, а провадження по цій справі закрити.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідачем безпідставно встановлено факт реалізації продуктів харчування ОСОБА_2 як найманим робітником в межах підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , оскільки у зв`язку з раптовим погіршенням стану здоров`я на прохання позивача вказана особа лише приглядала за відчиненими дверима торговельного приміщення, що орендує ФОП ОСОБА_1 разом з іншим підприємцем. Продаж товару позивача (в переважній більшості - свіжоморожена риба) ОСОБА_2 не здійснювала, оскільки продукція не була розкладена, а каса з коштами була відсутня. У зв`язку з цим вважає, що до неї неправомірно застосовано штраф.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.10.2019 року по справі № 440/2491/19 позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Полтавській області про накладення штрафу уповноваженими особами від 25.04.2019 р. № ПЛ3967/170/АВ/П/ТД/-ФС. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідач, Управління Держпраці у Полтавській області, не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень.

Позивач повідомлявся на адресу визначену в позовній заяві та апеляційній скарзі, поштове відправлення повернулося з відміткою пошти: "інші причин - адресат відсутній".

Відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Тобто, відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України позивач вважається повідомленим належним чином.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Інспектором праці Ягодовською Я.В. на підставі наказу Управління Держпраці у Полтавській області від 02.04.2019 р. № 78 (а.с. 33) та направлення на перевірку від 04.04.2019 р. № 688 (а.с. 55) складено акт перевірки від 05.04.2019 р. № ПЛ 3967/170/АВ (а.с. 43-46).

В акті встановлено, що 04.04.2019 р. о 10:00 головними державними інспекторами здійснено вихід на продуктовий ринок "Лохвиця" за адресою: вул . Героїв України, 14а, м. Лохвиця Полтавської області та встановлено, що в одному з продуктових павільйонів здійснює підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 . На робочому місці виконувала обов`язки продавця (здійснювала продаж продуктів харчування) громадянка, яка представилась ОСОБА_2 та яка у своєму письмовому поясненні зазначила: "... протягом 3 місяців перебуваю на біржі. 4.04.19 підміняю на пару часов у продуктах ОСОБА_1 ...". В усній розмові (зафіксовано засобами відеотехніки) ФОП ОСОБА_1 повідомила, що гр. ОСОБА_2 здійснювала продаж за її проханням. В ході проведення інспекційного відвідування документи, які підтверджують перебування гр. ОСОБА_2 з ФОП ОСОБА_1 у трудових відносинах, а саме: трудовий договір, наказ та повідомлення про прийняття працівника на роботу ФОП ОСОБА_1 не надано. Враховуючи вищевикладене, гр. ОСОБА_2 була допущена до роботи ФОП ОСОБА_1 без належного оформлення трудових відносин.

З огляду на викладене в акті перевірки констатовано порушення позивачем ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України щодо допуску працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Управління Держпраці у Полтавській області прийнято рішення від 15.04.2019 р. № ПЛ3967/170/АВ/П/ТД про розгляд справи щодо накладення штрафу на позивачем за порушення законодавства про працю відповідно до частини 2 ст. 265 КЗпП України (а.с. 62). За результатами розгляду справи про накладення штрафу Управлінням Держпраці у Полтавській області винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 25.04.2019 р. № ПЛ3967/170/АВ/П/ТД-ФС, якою за порушення вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України накладено на позивача штраф у розмірі 125190 грн. (а.с. 68).

Не погодившись з винесеною контролюючим органом постановою про накладення штрафу, позивач звернулася до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту допуску саме ФОП ОСОБА_1 до роботи ОСОБА_2 та фактичне виконання роботи такою особою на користь ФОП ОСОБА_1 , що унеможливлює застосування до вказаної особи штрафу, накладеного постановою № ПЛ3967/170/АВ/П/ТД/-ФС від 25.04.2019 р. на підставі обставин вказаних в Акті інспекційного відвідування фізичної особи від 05.04.2019 р.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем виключно в частині задоволення позовних вимог, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не переглядається.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині, що є предметом апеляційного оскарження, суд зазначає наступне.

В доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що письмове пояснення у ОСОБА_2 відібрані в рамках інспекційного відвідування, і відібрання такого пояснення згідно норм Порядку № 295 може здійснюватися наодинці, тому Управлінню незрозуміло чому суд першої інстанції за наявності доказів (письмового пояснення, відео) зробив висновок про відсутність доказів здійснення реалізації товару ФОП ОСОБА_1 в день інспекційного відвідування.

Вказав, що предметом інспекційного відвідування у діяльності ФОП ОСОБА_1 було додержання законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин. В ході проведення інспекційного відвідування документи які підтверджують перебування ОСОБА_2 з ФОП ОСОБА_1 у трудових відносинах, а саме трудовий договір, наказ та повідомлення про прийняття працівника на роботу ФОП ОСОБА_1 не надано.

Тому, на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи та у відповідності до наданих прав та повноважень інспекторами праці виявлено що ОСОБА_2 виконувала обов`язки продавця, а саме здійснювала продаж продуктів харчування, що підтверджено як її усними поясненнями, письмовими поясненнями, відеозаписом в ході інспекційного відвідування (розраховувала покупців за придбаний товар), тобто встановлено фактичний допуск до роботи без укладення трудового договору.

Апелянт також вказав, що інспектори праці не повинні записувати і фіксувати інформацію про вартість товару, назву і кількість та асортимент товару, тим більше здійснювати контрольну закупку і долучати розрахунковий документ із обов`язковими реквізитами суб`єкта господарювання, оскільки це виходить за межі наданих прав та повноважень посадовим особам Управління. Тим більше, на відео видно як ОСОБА_2 розраховувала покупця за придбаний товар, та не надавала йому при цьому розрахунковий документ. Сам позивач зазначив у додаткових поясненнях, що у позивача відсутні будь-які реєстратори розрахунковий операцій чи касові апарати, тощо.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування постанови про накладення штрафу, з огляду на наступне.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 р. № 877-V (далі - Закон № 877-V).

Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються, серед іншого, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Відповідно до ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 р. № 96 (далі - Положення № 96) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пп. 5 п. 6 Положення № 96 Держпраці для виконання покладених на неї завдань має право: безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об`єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці.

Пунктом 7 Положення № 96 передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена в Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 р. № 295 "Про деякі питання реалізації статті 259 КЗпП України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Порядок № 295).

Відповідно до п. 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).

Згідно із пп. 3 п. 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту.

Підставою проведення інспекційного відвідування вказувався аналіз "Паспорту неформальної зайнятості населення Полтавської області" та ст. 12 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості та торгівлі № 81 1947 року.

Відповідно до п. 8 Порядку № 295 про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі.

Пунктами 19, 20 Порядку № 295 визначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Судовим розглядом встановлено, що за результатами інспекційного відвідування складено акт від 05.04.2019 р. № ПЛ 3967/170/АВ, в якому перевіряючими зафіксовано порушення ч. 3 ст. 24 КЗпП, яке виявилось у тому, що до роботи було допущено працівника без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України, а саме: ОСОБА_3 .

Такого висновку контролюючий орган дійшов на підставі того, що за адресою фактичного здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 було встановлено, що на робочому місці виконувала обов`язки продавця (здійснювала продаж продуктів харчування) громадянка, яка представилась ОСОБА_2 та яка у своєму письмовому поясненні зазначила: "... протягом 3 місяців перебуваю на біржі. 4.04.19 підміняю на пару часов у продуктах ОСОБА_1 ...". В усній розмові (зафіксовано засобами відеотехніки) ФОП ОСОБА_1 повідомила, що гр. ОСОБА_2 здійснювала продаж за її проханням. В ході проведення інспекційного відвідування документи, які підтверджують перебування гр. ОСОБА_2 з ФОП ОСОБА_1 у трудових відносинах, а саме: трудовий договір, наказ та повідомлення про прийняття працівника на роботу ФОП ОСОБА_1 не надано.

На підставі цього, перевіряючі дійшли до висновку, що гр. ОСОБА_2 була допущена до роботи ФОП ОСОБА_1 без належного оформлення трудових відносин.

Стосовно виявлених порушень при проведенні інспекційного відвідування колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1 КЗпП України, цей кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

За визначенням ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Отже, діяльність працівника в рамках трудового договору характеризується наступними правовими ознаками: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); не на свій страх і ризик, а шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Вказані ознаки трудового договору витікають, як зі статей КЗпП, так і з спеціальних законів, що регулюють трудові відносини (зокрема Закону України «Про відпустки», Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про колективні договори і угоди», Закону України «Про охорону праці»).

Зі змісту акту перевірки вбачається, що в ході інспекційного відвідування контролюючим органом встановлено, що в магазині, в якому здійснює підприємницьку діяльність позивач, торгівлю товарами (діяльність, що має ознаки трудових відносин) здійснює особа, з якою позивачем не укладеного трудового договору.

Колегія суддів зазначає, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.

Судовим розглядом встановлено, що фактичною адресою здійснення господарської діяльності ФО-П ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 , ринок м. Лохвиця. Видами діяльності позивача за КВЕД є: 52.62 "Роздрібна торгівля з лотків та на ринках". Як вказала позивач, у переважній більшості нею в рамках підприємницької діяльності здійснюється реалізація свіжомороженої риби.

Відповідно до договору № 6 від 27.03.2019 р., укладеного між Лохвицькою райспоживспілкою та ФОП ОСОБА_1 , позивачу передано у строкове платне користування частину приміщення ринку загальною площею 25,65 кв.м. Як вказала позивач, інша частина цього приміщення також орендується іншим суб`єктом господарювання, а саме ОСОБА_4 , де ним здійснюється реалізація продуктів харчування.

В доводах позовної заяви ФОП ОСОБА_1 вказала, що ОСОБА_2 не виконувала жодних робіт щодо предмету діяльності її, як підприємця (ФОП), а саме - не реалізовувала продукти харчування, оскільки сама перебувала на обліку в Лохвицькому районному центрі зайнятості, про що вона зазначила у своєму поясненні. Це підтверджується довідкою Лохвицької районної філії Полтавського обласного центру зайнятості № 246 від 07.05.2019 року. На прохання ОСОБА_1 , у зв`язку з раптовим погіршенням стану здоров`я, ОСОБА_2 лише наглядала за відчиненими дверима торговельного приміщення, яке позивач та інший ФОП орендують на ринку «Лохвиця» у АДРЕСА_2 , - перебуваючи не на робочому місці, де здійснює діяльність ФОП ОСОБА_1 , а на місці іншого ФОП та до реалізації продукції ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не мала стосунку, оскільки сама продукція (в переважній більшості - свіжоморожена риба) не була розкладена на прилавках, а каса з грошима була відсутня. Факт перебування позивача на прийомі у сімейного лікаря підтверджується довідкою Лохвицької амбулаторії загальної практики-сімейної медицини.

Колегія суддів зазначає, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Положеннями ч. 3 ст. 24 КЗпП України визначено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики та адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, вирішальне значення при розгляді цієї справи має з`ясування факту допуску позивачем працівника до роботи без укладання трудового договору. Підставою прийняття оскаржуваної постанови є акт інспекційного відвідування, надані письмові пояснення та відеозапис.

Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Положеннями ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумцій щодо фактів.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі "Алене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Так, у п. 29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 р. Справа Руїз Торіха проти Іспанії (серія А, № 303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Апеляційний суд звертає увагу, що усі сумніви у правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень трактуються на користь особи-позивача. Для позивача достатньо вказати на факт прийняття рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, якщо допустимі докази для цього недоступні. У свою чергу відповідач має довести факт прийняття такого рішення чи вчинення дії і їх правомірність, або ж спростувати цей факт і довести правомірність своєї бездіяльності. У разі невиконання цього обов`язку адміністративний суд повинен задовольнити вимогу позивача і визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність, на які вказував позивач.

Зі змісту наданих ОСОБА_2 пояснень вбачається, що ця особа перебуває на обліку у центрі зайнятості, а 04.04.2019 р. підміняла на декілька годин ОСОБА_1 . При цьому, у вказаних поясненнях не відображено того, що ОСОБА_2 здійснювала саме торгівлю продуктами харчування, реалізацією яких займається ФОП ОСОБА_1 чи виконувала іншу трудові функції у вказаного суб`єкта господарювання.

Знаходження ОСОБА_2 на території приміщення, яке орендується ФОП ОСОБА_1 пояснювалося тим, що у зв`язку із погіршенням стану здоров`я у ОСОБА_1 виникла необхідність звернутися за медичною допомогою. В свою чергу, факт перебування на прийомі у сімейного лікаря підтверджується довідкою Лохвицької амбулаторії загальної практики-сімейної медицини. Таким чином, знаходження ОСОБА_2 території приміщення, яке лише частково орендується ФОП ОСОБА_1 , а інша частина цього приміщення орендується ОСОБА_5 , про що свідчить договір № 7 від 27.03.2019 р. та акт приймання орендованого приміщення (а.с. 77-81), не є свідченням того, що ця особа здійснювала трудова діяльність з дозволу та на користь ФОП ОСОБА_1 . Як вказувала сама позивач, вона лише попросила ОСОБА_2 приглянути за приміщенням на час її знаходження на прийомі у сімейного лікаря

Таким чином, надані пояснення не можуть слугувати безумовним доказом факту здійснення трудової діяльності.

Що стосується наданого позивачем відеозапису, колегія суддів зазначає, що на трьох файлах, що містяться на диску, який був наданий відповідачем до суду першої інстанції вбачається, що запис проводився 04.04.2019 р. до 10 год., в той час, як згідно відомостей, що містяться в акті від 05.04.2019 р. № ПЛ 3967/170/АВ, інспекційне відвідування було розпочате 04.04.2019 р. о 10 год. 00 хв. (а.с. 57-59), тобто відеозйомка проводилася до фактичного часу початку інспекційного відвідування.

Відповідно до пп. 6 п. 11 Порядку № 295, інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право, зокрема, фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки.

Наведене свідчить про те, що відеофіксація при виявленні фактів неоформлених трудових відносин може здійснюватися лише в рамках інспекційного відвідування, в той час, як межах цих правовідносин така зйомка (відеофіксація) здійснювалася до часу фактичного початку інспекційного відвідування.

Що стосується відеофайлу, на якому зафіксовано факт реалізацію товару особою (як вказує відповідача - це була саме ОСОБА_2 ), колегія суддів зазначає, що дійсно на відеозаписі зафіксовано факт реалізації товару у приміщенні, де проводилося інспекційне відвідування і реалізація товару була здійснена в на момент знаходження ФОП ОСОБА_1 у приміщенні магазину. В той же час, враховуючи те. що позивач заперечує факт реалізації саме належній їй продукції та враховуючи те, що у цьому приміщенні реалізацію харчових продуктів здійснює також інший суб`єкт господарювання, вказаним відеозаписом не підтверджується факт здійснення трудових відносин (реалізації продукції) з дозволу на користь саме ФОП ОСОБА_1 .

На підставі цього, суд вважає, що наданими відповідачем доказами не підтверджується факт того, що ОСОБА_2 виконувала обов`язки продавця, а саме здійснювала продаж продуктів харчування, а тому доводи апелянта з приводу встановлення фактичного допуску до роботи особи без укладення трудового договору є безпідставними.

Що стосується посилання на те, що інспектори праці не повинні записувати і фіксувати інформацію про вартість товару, назву і кількість та асортимент товару, тим більше здійснювати контрольну закупку і долучати розрахунковий документ із обов`язковими реквізитами суб`єкта господарювання, оскільки це виходить за межі наданих прав та повноважень посадовим особам Управління, колегія суддів зазначає, що хоча приписами чинного законодавства таких повноважень прямо не передбачено, цими же приписами і встановлено заборон щодо вчинення таких дій і зважаючи на те, що саме відповідач має довести факт прийняття рішення чи вчинення дії і їх правомірність, або ж спростувати цей факт, тобто відповідач належним чином та на підставі належних та достатніх доказів обґрунтувати, зокрема, правомірність прийнятого ним рішення, що відповідачем у цій справі зроблено не було.

На підставі цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що твердження відповідача про порушення позивачем вимог ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України здійснено при неповному та необ`єктивному дослідженні всіх фактичних обставин справи, а тому спірна постанова про накладення штрафу підлягає скасуванню.

Що стосується висновку суду першої інстанції про те, що Порядком № 295 не передбачено зазначеної відповідачем підстави для проведення інспекційного відвідування, колегія суддів зазначає, що згідно із пп. 3 п. 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту.

Судовим розглядом встановлено, що підставою проведення інспекційного відвідування вказувався аналіз "Паспорту неформальної зайнятості населення Полтавської області" та ст. 12 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості та торгівлі № 81 1947 року, та за результатами цього аналізу, видане рішення у формі наказу № 78П від 02.04.2019 р., тобто рішення про проведення інспекційного відвідування прийняте за результатами аналізу інформації з інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, які є відмінними від джерел інформації, що вказані у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту п. Порядку № 295. Законодавством перелік таких джерел не визначений, а лише міститься застереження, що доступ до таких джерел не повинен бути обмежений законодавством.

В доводах апеляційної скарги відповідач послався на те, що у нього були підстави для проведення інспекційного відвідування на підставі вказаного вище наказу з підставі, що в ньому зазначені.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач не є підприємством, стосовно нього не може застосовуватися ця норма Конвенції. Водночас, розділ 1 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості і торгівлі № 81 1947 року, до якого належить і ст. 16, має назву "Інспекція праці у промисловості". Тобто, норма ст. 16 Конвенції поширюється виключно на інспекції, що проводяться у промисловості (на промислових підприємствах), а не поширюється на інспекції в торгівлі. Щодо останніх передбачений спеціальний розділ 2 Конвенції.

Стосовно Паспорту неформальної зайнятості населення Полтавської області, колегія суддів зазначає, що цей документ також не може вважатися належною підставою для проведення перевірки, виходячи з такого. Паспорт неформальної зайнятості Полтавської області складено станом на 01.10.2017 року. Наказ на проведення заходів державного контролю прийнято 02.04.2019 р. Тобто, наведена у зазначеному Паспорті інформація втратила свою актуальність станом на квітень 2019 року у зв`язку зі спливом значного часу. У Паспорті неформальної зайнятості Полтавської області станом на 01.10.2017 року відсутня будь-яка інформація про ФОП ОСОБА_1 .. Також відсутня будь-яка інформація про населений пункт, в якому позивач здійснює свою підприємницьку діяльність. Крім того, паспорт неформальної зайнятості населення Полтавської області це додаток до Програми зайнятості населення у Полтавської області.

Отже, колегія суддів вважає, що посилання на інформацію, що міститься в Паспорті неформальної зайнятості Полтавської області станом на 01.10.2017 року не могло слугувати підставою для прийняття 02.04.2019 р. рішення про перевірку саме ФОП ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено правові підстави для прийняття рішення про проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 в квітні 2019 року.

Інші доводи апелянта, з приводу дотримання процедури проведення інспекційного відвідування, зокрема, і в частині належного пред`явлення направлень на проведення перевірки, на висновки суду першої інстанції не впливають.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.10.2019 року по справі № 440/2491/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.10.2019 року по справі № 440/2491/19 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.10.2019 року по справі № 440/2491/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло А.М. Григоров

Повний текст постанови складено 21.01.2020 року