Справа № 826/14614/18
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Шурка О.І.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.10.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення та вимоги,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому з урахуванням зміни предмета позову просила: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 1 від 26.04.2017; визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 97026-17 від 11.05.2018.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.10.2019 позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 1 від 26.04.2017.

Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 97026-17 від 11.05.2018.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Так, у відповідності до положень ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та на час виникнення спірних відносин з 01.07.2016 перебувала на спрощеній системі оподаткування на обліку у Державній податковій інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

Відповідно до витягу з Реєстру платників єдиного податку, ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність з здавання під найм власної та державної нерухомості виробничо-технічного та культурного призначення. Місцем здійснення діяльності є: м. Київ, вул. Боричів Тік, 30, пов. 2, прим. 22.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві складено податкову вимогу від 11.05.2018 № 97026-17 про сплату податкової заборгованості на суму 26195,04 грн. з земельного податку з фізичних осіб.

Листом Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 15/20-15-13-05-19 від 21.06.2018 позивача повідомлено, що фіскальним органом помилково складено податкове повідомлення-рішення № -2656 від 14.03.2018, що є помилковим та було відкликано. Втім, після внесення змін до ІТС «Податковий блок» позивачу сформовано нове податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 11.06.2018 № 89795-1305-2651 на суму 27297,76 грн.

Рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги № 11115/6/99-99-17-04-14 від 31.07.2018 скаргу адвоката - Борисова М.П. залишено без задоволення, а податкову вимогу ГУ ДФС у м. Києві від 11.05.2018 № 97026-17 - без змін.

У рішенні також зазначено, що сума грошового зобов`язання визначена з урахуванням податкового повідомлення-рішення від 26.04.2017 № 1.

Рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги № 13146/6/99-99-11-02-01-14 від 30.08.2018 податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 11.06.2018 № 89795-1305-2651 на суму 27297,76 грн. скасовано.

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням щодо визначення грошового зобов`язання зі сплати земельного податку та податковою вимогою, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з наступного:

- відповідачем розрахунок суми земельного податку з фізичних осіб для позивача здійснено за відсутності відомостей, обов`язкова наявність яких обумовлена нормами Податкового кодексу України;

- для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України;

- фіскальним органом не надано доказів, а судом не встановлено обставин наявності у позивача як підприємця права власності або користування земельною ділянкою за адресою провадження останнім господарської діяльності, що, зокрема, підтверджується відомостями з листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві № 29-26-0.22-4650/2-18 від 23.08.2018 про надання інформації на запит, у якому зазначено, що правовстановлюючих документів на земельні ділянки за ОСОБА_1 не зареєстровано.

- зважаючи на неврахування контролюючим органом відсутності у позивача речових прав на земельні ділянки та обставин їх використання у власній господарській діяльності, перебування позивача на спрощеній системі оподаткування, суд дійшов до висновку про необхідність скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення форми та податкової вимоги.

Зважаючи на вищевказане, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями п. п. 14.1.72 та п. п. 14.1.73 п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, визначено, що земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу); землекористувачі - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. (п. п. 14.1.147 п. 14.1 статті 14 ПК України)

Положеннями статей 269 та 270 ПК України, визначено, що платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Згідно з п. 287.1 статті 287 ПК України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до п. 286.1 статті 286 ПК України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

За змістом п. 287.7 статті 287 ПК України, у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

Згідно з ч. ч. 1 та 2 статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За змістом ст. ст. 125 і 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення ст. 377 Цивільного кодексу України. Відсутність здійснення реєстрації прав на земельну ділянку, в даному випадку, не може бути підставою для звільнення від сплати земельного податку.

Отже, власник нежилого приміщення сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Фізична особа - власник нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до п. 291.3 статті 291 ПК України, юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з п. 291.2 статті 291 ПК України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - це особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу (п. 269.2 ст. 269 ПК України).

За правилами п. п. 4 п. 297.1 статті 297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

У значенні наведених норм права, спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у п. 297.1 частини 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов не встановлена.

Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, колегія суддів зазначає, що платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи-власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от набуття нею статусу суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Колегія суддів вважає, що спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена. Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності.

Аналогічну позицію викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 826/27202/15 (№ К/9901/19638/18), від 25.10.2019 у справі № 815/6459/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковим для врахування колегією суддів при розгляді цієї справи.

Таким чином, здача в оренду нежилого приміщення, тобто, використання такого приміщення у господарській діяльності, не свідчить про використання у такій діяльності також і земельної ділянки, на якій розташоване таке приміщення. Тому, позивач не підлягає звільненню від сплати земельного податку відповідно до п. п. 4 п. 297.1 статті 297 ПК України, оскільки земельна ділянка, яка є об`єктом оподаткування, не використовується нею для провадження господарської діяльності.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Контролюючий орган уповноважений здійснювати нарахування фізичним особам податкових зобов`язань із земельного податку на підставі даних державного земельного кадастру щодо площі земельної ділянки, її нормативної грошової оцінки з урахуванням коефіцієнтів індексації, а також рішення сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад щодо ставок земельного податку.

Для належної реалізації контролюючим органом повноважень щодо нарахування земельного податку фізичним особам, законодавством встановлено порядок та способи отримання необхідних відомостей для здійснення відповідних розрахунків, зокрема щодо площі земельної ділянки, нормативно-грошової оцінки, коефіцієнтів.

Як вказав відповідач у апеляційній скарзі, згідно даних ІТС «Податковий Блок», сума податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб відносно земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Боричів Тік, 30, площею 0,001738 га, була розрахована наступним чином: 173,8 х 2759,57 х 2 х 1,5 х 1,249 х 1, 433 хі, 06 = 2729775,52, де: 173,8 - площа земельної ділянки; 2759,57 - грошова оцінка в грн./кв.м; 2 - коефіцієнт на функціональне використання землі; 1,5 - локальний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки; 1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки; 1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки; 1,06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки. Сума земельного податку за 2017 рік розраховано ОСОБА_1 , становить 2729775,52 х 1% = 27297,76 грн.

Базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом. (п. 271.1 статті 271 ПК України)

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. (п. 286.1 статті 286 ПК України).

Відповідні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 статті 193 ЗК України, Державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Відповідно до положень ст. 194 ЗК України, призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Порядок користування відомостями Державного земельного кадастру регламентований статтею 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр», згідно якої відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.

Користування відомостями Державного земельного кадастру може також здійснюватися у формі надання доступу до нього в режимі читання.

Доступ до Державного земельного кадастру в режимі читання надається органам державної влади, органам місцевого самоврядування, органам і підрозділам Служби безпеки України, що здійснюють контррозвідувальну діяльність та боротьбу з тероризмом, банкам та особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників, Державного реєстру оцінювачів з експертної грошової оцінки земельних ділянок та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку може бути виданий будь-яким Державним кадастровим реєстратором, адміністратором центру надання адміністративних послуг, уповноваженою посадовою особою виконавчого органу місцевого самоврядування.

Згідно з п. п. 14 п. 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, нормативна грошова оцінка це значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку.

Обов`язок з нарахування сум земельного податку фізичним особам покладено саме на органи державної фіскальної служби, яким для визначення розміру вказаного податку необхідно встановити базу оподаткування, наявність грошової оцінки землі, інші відомості для визначення суми податкового зобов`язання.

Слід звернути увагу на те, що під час розгляду даного спору по суті, відповідач доказів на підтвердження існування у Державному земельному кадастрі відомостей щодо земельної ділянки та нормативно-грошової оцінки останньої, на якій розташоване належне позивачу на праві власності нерухоме майно, не надав. Також, здійснюючи посилання на ті чи інші обставини, що підтверджують правильність нарахування та обрахунку земельного податку позивачу, стороною податкового органу не було надано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин, а також, обрахунку податку виходячи з площі земельної ділянки - 0,01738 га.

Так, в апеляційній скарзі представник фіскального органу вказує на дані, що містяться в системі ІТС «Податковий блок», проте, колегія суддів наголошує, що вказана інформація є неналежним джерелом даних про земельну ділянку, оскільки така не є даними державного земельного кадастру у розумінні ПК України та Закону України «Про Державний земельний кадастр», не розкриває та не дає змогу перевірити правомірність здійсненого обрахунку земельного податку.

Отже, відповідачем не виконаний свій обов`язок щодо надання належних доказів в підтвердження наявності підстав для визначення податкового зобов`язання. Слід вказати, що подаючи до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, відповідач не надавав жодних доказів на підтвердження обгрунтованості розрахунку земельного податку та формування податкового повідомлення-рішення за них. Аналогічно, до апеляційної скарги не було додано зазначених доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Висновки суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи прийшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову з підстав недоведення контролюючим органом використання даних з офіційних джерел про характеристики земельної ділянки, що прямо впливає на обгрунтованість та правильність розрахунку податкового зобов`язання, однак, неправильно застосував норми матеріального права, в частині висновків про неврахування відповідачем тих обставин, що позивачем не зареєстровано речові права на земельну ділянку, а також перебування позивача на спрощеній системі оподаткування та провадження господарської діяльності зі здачі в оренду приміщення.

Доводи апеляційної скарги лише частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, проте не дають підстав для його скасування з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.10.2019, у відповідності до ст. 317 КАС України, підлягає зміні в частині мотивувань, а в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.10.2019 - змінити в мотивувальній частині.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.10.2019 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді О.І. Шурко

В.В. Кузьменко