Справа № 360/5353/19
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

21 січня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/5353/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Пляшкова К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Попаснянської районної державної адміністрації про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 19 грудня 2019 року надійшов адміністративний ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління соціального захисту населення Попаснянської районної державної адміністрації (далі - відповідач, УСЗН Попаснянської РДА) з такими вимогами:

1) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті позивачу державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства І групи за період з 01 серпня 2014 року по 31 липня 2019 року;

2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу державну соціальну допомогу, як особі з інвалідністю з дитинства І групи, за період 01 серпня 2014 року по 31 липня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 07.11.2012, як особа з інвалідністю з дитинства по неврологічному захворюванню, перебувала у Слов`яносербському обласному психоневрологічному інтернаті.

Позивач 16.05.2019 стала на облік як внутрішньо-переміщена особа та отримала відповідну довідку. Позивач 20.08.2019 звернулася до відповідача з заявою про поновлення виплати соціальної допомоги, як особі з інвалідністю з дитинства. Відповідач призначив позивачу зазначену допомогу, однак виплатити недоотриману допомогу за період з серпня 2014 року відмовив. В обґрунтування зазначив, що суми зазначеної виплати обліковуються в нього, однак будуть виплачені при наявності окремого порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Таким чином відповідач почав виплачувати позивачу соціальну допомогу з місяця, в якому позивач звернулася до нього, тобто з серпня 2019 року. Отже спірними є дії відповідача щодо невиплати позивачу соціальної допомоги, як особі з інвалідністю з дитинства, за період з серпня 2014 року по липень 2019 року, яка обліковується у відповідача. Позивач вважає, що такими діями відповідач грубо порушує її права, охоронювані Конституцією та законами.

Ухвалою від 24 грудня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву (арк. спр. 1-2).

Відповідач не скористався правом подати відзив на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , зареєстрована як внутрішньо переміщена особа, що підтверджено копіями виданих на ім`я позивача паспорта громадянина України (арк. спр. 10-12), картки платника податків (арк. спр. 12), довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (арк. спр. 13).

Позивач є особою з інвалідністю з дитинства з 05 листопада 2012 року, що підтверджено копією довідки до акта огляду МСЕК від 05 листопада 2012 року серії 10 ААБ № 333115 (арк. спр. 17-18).

Позивач звернулася до відповідача із заявою від 03 липня 2019 року про призначення державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства І групи (арк. спр. 27-28).

Згідно з витягом з протоколу від 18 липня 2019 року № 132 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, комісією прийнято рішення про призначення соціальної виплати ОСОБА_1 (арк. спр. 36).

Рішенням УСЗН Попаснянської РДА від 22 липня 2019 року про призначення допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю ОСОБА_1 призначено державну соціальну допомогу з 03 липня 2019 року довічно (арк. спр. 37).

Згідно з довідкою відповідача б/н та б/д позивач, починаючи з липня 2019 року, щомісяця отримує державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства І групи (арк. спр. 47).

Також згідно з протоколами від 22 серпня 2019 року (арк. спр. 40, 42-43), рішенням відповідача від 22 серпня 2019 року про призначення допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю від 22 серпня 2019 року (арк. спр. 48), довідкою УСЗН Попаснянської РДА від 03 січня 2019 року № 16/03 (арк. спр. 41) позивачу здійснено нарахування соціальної допомоги за період з 01 серпня 2014 року по 02 липня 2019 року у сумі 142727,63 грн, яку обліковано в управлінні та буде виплачено після визначення Кабінетом Міністрів України механізму виплати заборгованості.

Позивач неодноразово зверталася за отриманням соціальної допомоги за період з серпня 2014 року та отримала листи УСЗН Попаснянської РДА від 29 серпня 2019 року № 3869/03 (арк. спр. 14) та від 06 листопада 2019 року № 01-41-1198 (арк. спр. 15-16), якими повідомлено позивачу, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Враховуючи викладене управління не має можливості виплатити допомогу з серпня 2014 року, тому, що механізм виплати на теперішній час не визначений Кабінетом Міністрів України.

Вирішуючи позов по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.

Статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Відповідно до Конституції України Закону України від 16.11.2000 № 2109-III «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» (далі - Закон № 2109-III) гарантує особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1 Закону № 2109-III право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років.

Причина, група інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством України з одночасним роз`ясненням особам з інвалідністю з дитинства їх права на державну соціальну допомогу.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 2109-III державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи.

Згідно з частинами першою та третьою статті 8 Закону № 2109-III заява про призначення державної соціальної допомоги подається особою з інвалідністю з дитинства до управління праці та соціального захисту населення за місцем проживання (частина перша).

До заяви про призначення державної соціальної допомоги повинні бути додані документи про вік і місце проживання особи з інвалідністю з дитинства або дитини з інвалідністю, документи про місце проживання батьків, усиновителів, опікуна або піклувальника, який подав заяву, а також довідка медико-соціальної експертизи або медичний висновок, видані у встановленому порядку (частина третя).

Державна соціальна допомога призначається з дня звернення за її призначенням (частина третя статті 9 Закону № 2109-III).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 2109-III державна соціальна допомога виплачується державними підприємствами і об`єднаннями зв`язку за місцем проживання особи з інвалідністю з дитинства або батьків, усиновителів, яким призначена допомога на дітей з інвалідністю. Опікуну або піклувальнику державна соціальна допомога виплачується за місцем їх проживання.

Виплата державної соціальної допомоги провадиться щомісячно за поточний місяць у встановлені місцевою державною адміністрацією строки (частина друга статті 10 Закону № 2109-III).

Статтею 12 Закону № 2109-III визначено, що суми державної соціальної допомоги, призначені, але не витребувані своєчасно одержувачем без поважних причин, виплачуються за минулий час не більш як за 12 місяців перед зверненням за її одержанням.

Суми державної соціальної допомоги, не одержані своєчасно з вини органу, який призначає або виплачує державну соціальну допомогу, або через неможливість отримання цих сум особою з інвалідністю чи її офіційним представником з поважних причин (поважною причиною є перебування особи з інвалідністю на лікуванні, інші причини, які фізично унеможливлювали своєчасне витребування призначених сум державної соціальної допомоги, або інші об`єктивні обставини, коли особа з інвалідністю чи її батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники не могли звернутися за їх отриманням), виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. При цьому виплата державної соціальної допомоги за минулий час здійснюється виходячи із прожиткового мінімуму, затвердженого на момент її виплати, з компенсацією за несвоєчасну її виплату.

Невиплату або відмову у виплаті державної соціальної допомоги за минулий час може бути оскаржено у судовому порядку відповідно до закону.

Частинами першою та третьою статті 14 Закону № 2109-III визначено, що виплата у повному розмірі державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства в разі влаштування їх до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини.

При зміні одержувачем державної соціальної допомоги місця проживання виплата цієї допомоги продовжується відповідною місцевою державною адміністрацією за новим місцем проживання. Виплата державної соціальної допомоги продовжується з того часу, з якого вона була припинена за попереднім місцем проживання.

Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами, надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як зазначено в статті 2 Закону № 1706-VII, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Водночас частиною першою статті 3 Закону № 1706-VII встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

Кабінет Міністрів України 08 червня 2016 року прийняв постанову № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка набрала чинності 14 червня 2016 року, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Відповідно до пункту 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам визначено, що орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що позивач має право на щомісячну виплату державної соціальної допомоги, а також на виплату державної соціальної допомоги за минулий час, починаючи з серпня 2014 року, без обмеження будь-яким строком, оскільки суми цієї допомоги не одержані позивачем з поважних причин.

З вищеописаних доказів судом встановлено, що позивачем не отримано державну соціальну допомогу особі з інвалідністю з дитинства І групи з 01 серпня 2014 року по 02 липня 2019 року, з 03 липня 2019 року позивачу призначено державну соціальну допомогу та розпочато її виплату. Тобто, судом встановлено, що невиплаченою позивачу є державна соціальна допомога минулих періодів.

Право позивача на отримання державної соціальної допомоги особі з інвалідністю з дитинства І групи з 01 серпня 2014 року по 02 липня 2019 року не є спірним.

З вищеописаних доказів судом встановлено, що відповідачем порушено визначене статтею 14 Закону № 2109-III право позивача на отримання державної соціальної допомоги за новим місцем проживання з того часу, з якого вона була припинена за попереднім місцем проживання. Так, поновивши позивачу виплату з 03 липня 2019 року (дня подання заяви разом із необхідними документами), відповідач всупереч положень статей 12 та 14 Закону № 2109-III не виплатив позивачу державну соціальну допомогу за минулий час.

Як зазначено в листах відповідача, виплата державної соціальної допомоги за минулий період ним не здійснена відповідно до пункту 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам через відсутність окремого порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, суд вважає, що цей нормативно-правовий акт не є законом, а тому таким актом не можуть вноситися зміни до законів, тим більше у бік звуження та скасування встановлених законом прав громадян.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що такий підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.

Так, внаслідок відсутності порядку та механізму виплати особі державної соціальної допомоги минулих періодів, на одержання яких особа має законне право, але своєчасно не отримує, виникає правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.

Взявши на себе обов`язок із виплати особі державної соціальної допомоги минулих періодів (стаття 12 Закону № 2109-III), але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Щоправда ця недобросовісність була допущена урядом, а не відповідачем. Незважаючи на це, носієм обов`язку перед особою виступає держава в цілому. Оскільки у відносинах виконання цього обов`язку державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату державної соціальної допомоги, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

Таким чином суд погоджується з твердженнями позивача, що відповідачем вчинено протиправні дії щодо невиплати їй державної соціальної допомоги особі з інвалідністю з дитинства І групи з 01 серпня 2014 року по 02 липня 2019 року та вважає за необхідне зобов`язати відповідача виплатити позивачу державну соціальну допомогу за цей період.

У свою чергу твердження позивач про невиплату їй державної соціальної допомоги за період з 03 липня 2019 року по 31 липня 2019 року спростовані вищеописаними доказами, згідно з якими, починаючи з 03 липня 2019 року позивачу поновлено нарахування та виплату державної соціальної допомоги. Відповідно, у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з корегуванням періоду, за який позивачем не отримано державну соціальну допомогу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині присудження позивачу виплати державної соціальної допомоги в межах суми стягнення за один місяць.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнена.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Попаснянської районної державної адміністрації (місцезнаходження: 93300, Луганська область, місто Попасна, площа Миру, будинок 2, код за ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Попаснянської районної державної адміністрації щодо невиплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особі з інвалідністю з дитинства І групи з 01 серпня 2014 року по 02 липня 2019 року.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Попаснянської районної державної адміністрації виплатити ОСОБА_1 державну соціальну допомогу особі з інвалідністю з дитинства І групи з 01 серпня 2014 року по 02 липня 2019 року.

У задоволенні вимог про визнання протиправними дій та зобов`язання здійснити виплату державної соціальної допомоги за період з 03 липня 2019 року по 31 липня 2019 року відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова