Справа № 640/18268/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління поліції охорони в Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Київській області, третя особа: Департамент поліції охорони Національної поліції України про стягнення відповідних коштів,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління поліції охорони в Київській області, третя особа: Департамент поліції охорони Національної поліції України, оскільки вважає протиправною невиплату йому компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у кількості 75 діб за 2014, 2015, 2016 та 2017 роки та, як наслідок, не здійснення всіх виплат, що повинні бути виплачені у день звільнення.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року позов задоволено частково: стягнуто з Управління поліції охорони в Київській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 75 днів щорічної відпустки у розмірі 58 432,50 грн.; в іншій частині адміністративного позову про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки відмовлено; стягнуто з Управління поліції охорони в Київській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 314 110,16 грн.; стягнуто з Управління поліції охорони в Київській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 51 342,95 грн.; стягнуто з Управління поліції охорони в Київській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, їх невірним застосуванням до спірних правовідносин.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Наказом Департаменту поліції України Національної поліції України від 03 травня 2018 року №105 о/с "З особового складу" відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 (через хворобу) полковника поліції ОСОБА_1 , начальника Управління поліції охорони в Київській області; невикористана щорічна відпустка - 12 діб за поточний рік.

Відповідно до довідки Управління поліції охорони в Київській області від 07 червня 2018 року №236/43/4-2018 ОСОБА_1 не використано щорічні відпустки у кількості 75 діб: за 2014 рік - 6 діб, за 2015 рік - 29 діб, за 2016 рік - 25 діб, за 2017 рік - 15 діб.

ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою від 11 червня 2018 року, у якій просив виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку у кількості 75 діб: за 2014 рік - 6 діб, за 2015 рік - 29 діб, за 2016 рік - 25 діб, за 2017 рік - 15 діб та провести повний розрахунок відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України.

Листом від 11 липня 2018 року №К-157/43/30/01-2018 відповідач повідомив, що відповідно до наказів Департаменту поліції охорони із позивачем проведено повний розрахунок при звільненні в частині виплати компенсації за щорічну основну відпустку, додаткову оплачувану відпустку та грошової допомоги при звільненні, а також роз`яснив, що компенсації за невикористані відпустки за інші роки, виплата грошової компенсації за невикористану відпустку в іншому році, ніж рік звільнення, діючим законодавством України, що регулює спірні правовідносини, не передбачена.

У листі від 11 вересня 2018 року №К-213/43/30/01-2018 відповідач надав позивачу аналогічну відповідь на його звернення від 30 серпня 2018 року.

Не погоджуючись з зазначеними діями відповідача, вважаючи порушеними свої законні права, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, зазначив, що відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню із виходом за межі позовних вимог. З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про Національну поліцію», визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. (ст. 60 Закону України «Про Національну поліцію»)

Згідно з приписами ст. 70 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Таким чином, статус поліцейського, умови його прийняття, проходження та звільнення зі служби в поліції врегульовано Законом України «Про Національну поліцію» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 92 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію», тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

Відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або керівного складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році. Поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Одна частина відпустки має бути не менше 10 діб. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення ч. ч. 8, 11 ст. 93 Закону № 580-VIII, відповідно до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Так, п. 10 Закону № 580-VIII, передбачає, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Згідно п. 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішній справ України 06 квітня 2016 року № 260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до п. 9 ст. 93 Закону № 580-VIII, поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

Згідно п. 10 ст. 93 Закону № 580-VIII, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року, та, при цьому, не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він вже отримав в попередньому календарного році є цілком обґрунтованим та підтримується судом апеляційної інстанції.

В наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, оскільки це суперечить суті та гарантіям як трудового так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Оскільки, положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку № 260 не врегульовано питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, Окружний адміністративний суд м. Києва доречно застосував норми Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 не використав щорічні відпустки у кількості 75 діб: за 2014 рік - 6 діб, за 2015 рік - 29 діб, за 2016 рік - 25 діб, за 2017 рік - 15 діб.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні підлягають задоволенню у сумі 365 453,11 грн. (341 день *1071,71 грн.).

Посилання апелянта на те, що грошова компенсація при звільненні поліцейського виплачується лише за невикористану в році звільнення відпустку, а тому, правові підстави для виплати позивачу компенсації за невикористану ним відпустку за попередні роки, відсутні, колегія суддів відхиляє, оскільки відпустка за попередні роки зберігається за особою, що підтверджується наведеними вище доводами та не може бути проігнорована під час виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 826/8185/18.

Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем та третьою особою жодних заперечень щодо належності та достовірності довідок про кількість днів невикористаної відпустки та про розрахунок середньоденної заробітної плати позивача та викладених в них відомостей не надходило.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що встановлення факту невиплати позивачу компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки вже є достатнім доказом того, що позивачу було завдано моральної шкоди, та погоджується із доводами позивача про завдання йому душевних страждань, а тому, виходячи з меж розумності, враховуючи період за який виникла заборгованість, позовні вимоги у цій також підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління поліції охорони в Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Ганечко О.М.

Повний текст постанови виготовлено 20.01.2020.