Справа № 460/1814/19
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/1814/19 пров. № 857/12012/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року у справі № 460/1814/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про зобов`язання вчинення певних дій (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Щербаковим В.В. в м. Рівне Рівненської області 04.10.2019 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулась з адміністративним позовом до Зарічненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області у якій просить зобов`язати відповідача призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 7 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 05.10.2018.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 23.09.2019 у справі замінено неналежного відповідача - Зарічненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області, на належного - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Зарічненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 26 грудня 2018 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 7 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 5 жовтня 2018 року.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що відсутні первинні документи, які підтверджували б факт зайнятості у виробництві сільськогосподарської продукції ОСОБА_1 . Крім того зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду.

Позивач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Справа розглядалася в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 05.10.2018 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Зарічненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області з заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. До вказаної заяви позивачем додано: копію трудової книжки серії НОМЕР_1 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) серії НОМЕР_2 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) серії НОМЕР_3 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) серії НОМЕР_4 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) серії НОМЕР_5 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) серії НОМЕР_6 ; копію посвідчення громадянки, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_7 ; довідку Новорічицької сільської ради від 12.09.2018 № 2081 про періоди проживання; довідку Новорічицької сільської ради від 11.09.2018 № 2083 про те, що ОСОБА_1 народила та виховала до чотирнадцятирічного віку п`ятеро дітей; довідку СВК «Надія» від 05.10.2018 № 120 про те, що ОСОБА_1 дійсно працює з 15.05.2018 по даний час та зайнята на постійній роботі у сільськогосподарському виробництві; витяг з розпорядження від 14.05.2018 № 11 про прийняття ОСОБА_1 на роботу дояркою з 15.05.2018 на повний робочий день; довідку СВК «Надія» від 05.10.2018 № 123 про обслуговування 25 корів; довідку СВК «Надія» від 05.10.2018 № 118 про перелік категорій посад, які зайняті у виробництві сільськогосподарської продукції; довідки від 05.10.2018 №116, №121 про кількість відпрацьованих ОСОБА_1 людиноднів в СВК «Надія». Вказані обставини не заперечуються учасниками справи згідно зі змістом заяв по суті.

26.12.2018 Зарічненським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області прийнято рішення про відмову в призначені пенсії ОСОБА_1 (а.с.27-28). Вказане рішення обґрунтоване тим, що за даними акту перевірки достовірності документів про факт роботи та постійну наявність у виробництві сільськогосподарської продукції для призначення пенсії від 12.12.2018 № 141 первинні документи, які підтверджують зайнятість у виробництві сільськогосподарської продукції ОСОБА_1 , відсутні. Листом ДП «Агенства ідентифікації і реєстрації тварин» від 22.11.2018 № 1163/7-11 підтверджено, що тварини ВРХ у СВК наявні у Реєстрі тварин у кількості 71 одиниця, однак рух тварин після 05.05.2014 відсутні. Заявою від 12.12.2018 керівником СВК «Надія» відкликано довідки про постійну роботу та зайнятість у виробництві сільськогосподарської продукції щодо призначення пенсії позивачу.

Не погодившись з відмовою відповідача, позивач звернулася до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наявні всі передбачені законодавством передумови для призначення їй пенсії.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 7 пункту 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пільгових умовах пенсія за віком призначається жінкам, які працюють у сільськогосподарському виробництві та виховали п`ятьох і більше дітей, - незалежно від віку і трудового стажу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за віком мають жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Відповідно до пункту «ж» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, жінки, які працюють у сільськогосподарському виробництві та виховали п`ятеро і більше дітей, - незалежно від віку і трудового стажу, в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.1992 № 244 «Про порядок призначення пенсій на пільгових умовах жінкам, які працюють в сільськогосподарському виробництві та виховали п`ятеро і більше дітей» встановлено, що жінкам, які працюють в сільськогосподарському виробництві та виховали п`ятеро або більше дітей до 14-річного віку, у тому числі усиновлених, пенсії на пільгових умовах призначаються незалежно від віку та наявного трудового стажу. Право на пенсію на вказаних у пункті 1 цієї постанови пільгових умовах мають жінки, які зайняті на постійній роботі у сільськогосподарському виробництві у колгоспах, державних господарствах, міжгосподарських підприємствах, кооперативах, орендних колективах, а також в фермерських та інших господарствах незалежно від форм власності та господарювання. Обчислення заробітку, призначення та виплата таких пенсій провадяться відповідно до чинного законодавства.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що довідки від 05.10.2018 №№ 116, 118, 120-125 щодо постійної роботи та зайнятості у виробництві сільськогосподарської продукції позивача відкликано відповідно до заяви керівника СВК «Надія» від 12.12.2018, а тому постійну зайнятість позивача у сільськогосподарському виробництві не підтверджено.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з даними трудової книжки, позивач з 15.05.2018 працює дояркою в СВК «Надія».

Крім того, довідки СВК «Надія» від 25.07.2019 №№ 15, 16, згідно з якими ОСОБА_1 дійсно працює в кооперативі дояркою з 15.05.2018 по даний час, наявні в матеріалах справи та доказів того, що такі містять недостовірну інформацію відповідачем не надано. Також відсутні докази того, що такі відкликано.

Щодо покликання відповідача на лист ДП «Агентства ідентифікації і реєстрації тварин» від 22.11.2018 №1163/7-11, яким підтверджено, що тварини ВРХ у СВК «Надія» наявні у Реєстрі тварин у кількості 71 одиниця, однак рух тварин після 05.05.2014 відсутній, колегія суддів зазначає, що вказаний лист не є документом на підставі якого здійснюється призначення пенсії.

Щодо покликань апелянта на пропуску позивачем строку звернення до суду, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З відзиву на апеляційну скаргу встановлено, що про порушення своїх прав позивач дізналася з листів відповідача 31.01.2019 24.05.2019.

В матеріалах справи наявні листи відповідача, з яких позивач, на думку апелянта, повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, однак доказів того, що такі були дійсно отримані позивачем, відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є правомірним та скасуванню не підлягає.

Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4)безсторонньо (неупереджено);

5)добросовісно;

6)розсудливо;

7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у Рішенні «Суханов та Ільченко проти України» (Рішення від 26.09.2014 року) зауважив, що вимоги заявників щодо надбавки до пенсії безперечно підпадають під дію статті 1 Першого протоколу і що їх можна вважати «майном» у значенні цього положення. Питання полягає у тому, чи можуть вважатися майном у значенні цього положення твердження заявників про те, що вони мають право на певні суми виплат, і якщо так, чи є їх невиплата втручанням у право на мирне володіння майном. (п. 34).

Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. (п. 35).

У справі «Трегубенко проти України» (Рішення від 02.11.2004 року, п. 53) Європейський суд з прав людини зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (див. рішення щодо Брумареску, яке згадувалося вище, параграф 78).

В Рішенні від 20.11.2011 року у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п. 70).

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної4 відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до положень ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року у справі № 460/1814/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська