Справа № 160/8681/19
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

22 січня 2020 р. Справа № 160/8681/19

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Дєєв М.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

09.09.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до начальника Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про зобов`язання відповідача вчинити дії для направлення на реалізацію описаного та арештованого майна по зведеному виконавчому провадженні №51103579.

10.09.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було залишено позовну заяву без руху через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.

30.09.2019 року на виконання вимог ухвали від позивача надійшов уточнений позов, відповідно до якого позивач уточнив позовні вимоги та просить суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не реалізації описаного та арештованого майна по зведеному виконавчому провадженні №51103579 та зобов`язати вчинити дії направлені на реалізацію описаного та арештованого майна зведеному виконавчому провадженні №51103579, а саме провести оцінку вказаного майна, ознайомити сторони виконавчого провадження з оцінкою вказаного майна, направити вказане майно на реалізацію через електронні торги. А також, було подано до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

01.10.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відмовлено позивачу у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду та повернено позовну заяву.

18.11.2019 року постановою Третього апеляційного адміністративного суду було скасовано ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.10.2019 року направлено справу для продовження розгляду.

25.11.2019року дану справу отримано Дніпропетровським окружним адміністративним судом.

25.11.2019 року відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду передано судді Дєєву М.В.

26.11.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було залишено позовну заяву без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.

На виконання вимог ухвали від 26.11.2019 року позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.

19.12.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито строщене позовне провадження без виклику сторін та витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів зведеного виконавчого провадження №51103579.

14.01.2020 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було повторно витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів зведеного виконавчого провадження №51103579.

Станом на 22.01.2020 року відповідачем не надано до суду будь-яких доказів чи пояснень по справі, у тому числі не надано відзиву на позовну заяву та витребувану судом інформацію.

Відповідно до частини 6 статті 162 КАС України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що дана справа підлягає закриттю з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг, або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За правилами частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу - участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати з публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 червня 2018 року (справа № 819/362/16), публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року (справа № 826/27224/15) під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Досліджуючи суть права та/або інтересу, за захистом якого звернувся позивач та враховуючи, заявлені позивачем вимоги, судом встановлено наступні обставини.

З уточненої позовної заяви позивача вбачається, що позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не реалізації описаного та арештованого майна по зведеному виконавчому провадженні №51103579 та зобов`язати вчинити дії направлені на реалізацію описаного та арештованого майна зведеному виконавчому провадженні №51103579, а саме: провести оцінку вказаного майна, ознайомити сторони виконавчого провадження з оцінкою вказаного майна, направити вказане майно на реалізацію через електронні торги.

На обґрунтування вказаних позовних вимог позивачем зазначено, що 01 серпня 2016 року позивач - суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_2 як зберігач з одною боку та відповідач - начальник Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Палун Віктор Олексійович як поклажодавець з іншого боку, уклали договір відповідального зберігання майна, згідно з п. 1.1. цього договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання протягом строку цього Договору майно, що визначене у акті приймання передачі майна, що є невід`ємною частиною цього договору. Згідно акту № 01 приймання-передачі майна до договору відповідального зберігання майна від 01 серпня 2016 року позивач прийняв на відповідальне зберігання 134 найменування товарів (майна), що було передано Поклажодавцем та прийняте на відповідальне зберігання. Акт був складений у двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, - по одному для кожної із Сторін. Згідно п. 3 акту розмір плати за зберігання майна становить 1333,00 гри. (одна тисяча триста тридцять три грн. 00 коп.) за календарний день. Оплата здійснюється протягом 10 днів після повернення майна з відповідального зберігання.

Також, позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог зазначено, що 18.07.2019 року він звернувся до відповідача з листом, у якому зазначив:

«16.02.2018 року державним виконавцем Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Кравченко Є.С. при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження № 51103579 винесено постанову про передачу майна на зберігання іншому зберігачу, а саме ОСОБА_3 .

З метою виконання вищевказаної постанови мною, суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 20.02.2018 року було укладено договір відповідального зберігання майна, згідно якого ОСОБА_3 було прийнято на зберігання майно, вказане у акті приймання-зберігання майна, що є невідмінною частиною зазначеного договору.

Відповідно до пункту 4.1. договору відповідального зберігання майна, укладеному 01.08.2016 року між мою, суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 , та Павлоградським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області розмір плати за зберігання майна, визначається в акті прийому-передачі та підлягає оплаті на користь зберігача шляхом перерахування в безготівковій формі на поточний рахунок протягом 10 днів після повернення майна з відповідального зберігання.

Згідно пункту 3 акту приймання-зберігання майна, що є невідмінною частиною зазначеного договору, розмір плати за зберігання майна становить 1333.00 (одна тисяча триста тридцять три грн. 00 коп.) за календарний день. Оплата здійснюється протягом 10 днів після повернення майна з відповідального зберігання.

З 01.08.2016 року по 20.02.201 8 року пройшло 569 днів.

Обґрунтований розрахунок розміру плати за зберігання майна:

1333.00 х 569 = 758 477.00 гривень

Виходячи з вищевказаного, Павлоградський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області виконуючи зобов`язання згідно договору відповідального зберігання майна, укладеного 01.08.2016 року між мою суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 та Павлоградським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області повинно перерахувати на в безготівковій формі на мій поточний рахунок плату за зберігання майна в сумі 758 477.00 гривень протягом 10 днів після повернення майна з відповідального зберігання.

Згідно п. 1 ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Станом на 10.01.2019 року плата за зберігання майна в сумі 758 477.00 гривень на мій поточний рахунок не надходила.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

В зв`язку з вищевказаним пропоную Павлоградському міськрайонному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в строк до 01.02.2019 року сплатити на користь ФОП ОСОБА_2 заборгованість по оплаті за зберігання майна згідно укладеного договору на суму 758 477.00 гривень».

Також, зі змісту, наявної в матеріалах справи копії листа Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №34/38803 від 16.08.2019 року наданого у відповідь на звернення позивача, зазначено наступне:

«21.07.2016 року державним виконавцем Павлоградського МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області складено акт опису та арешту майна боржника ЗВП 51103579, згідно якого Вас призначено відповідальним зберігачем арештованого та описаного майна ОСОБА_4

01.08.2016 року між ОСОБА_2 та Павлоградським МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області в особі начальника відділу Палуна В.О. укладено договір відповідального зберігання майна.

16.02.2018 року державним виконавцем Павлоградського МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області винесено постанову про передачу майна на зберігання іншому зберігачу, в котрій новим зберігачем майна боржника ОСОБА_4 (ЗВП 51103579) призначено Одинок Володимира Івановича. Повноваження Вас як зберігача майна припинено з дня винесення вищезазначеної постанови, тобто з 16.02.2018 року.

Враховуючи те, що фактично передачу арештованого майна новому зберігачу ОСОБА_3 було здійснено 20.02.2018 року, про що складено відповідний акт приймання-передачі майна, витрати за зберігання Вами арештованого майна боржника ОСОБА_4 за ЗВП 51103579 нараховуються за період з 21.07.2016 року по 19.02.2018 року включно.

Витрати за зберігання описаного майна боржника є додатковими витратами виконавчого провадження. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», «розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувана». Відповідно до ч. 2 вказаної вище статті: «Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення».

Тобто, компенсацію витрат за зберігання описаного майна боржника ОСОБА_4 буде можливо здійснити після стягнення з боржника грошових коштів, в тому числі й від реалізації арештованого та описаного майна. Станом на 16.08.2019 року грошових коштів, стягнутих з боржника, на депозитний рахунок Павлоградського МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області не надходило.».

Суд звертає увагу, на положення частин 1-3 статті 43 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до якої кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

З вищевикладеного вбачається, що позивач оскаржує дії (бездіяльність) відповідача, що порушують його законні інтереси та права на отримання компенсації витрат за зберігання майна, арештованого в ході здійснення виконавчого провадження, згідно умов договору зберігання майна.

Тобто, аналіз змісту спірних правовідносин свідчить, що між сторонами виникли правовідносини пов`язані зі зберіганням майна за договором, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, правове регулювання яких визначено главою 66 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до частини 1, 3 статті 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Суд зазначає, що договір зберігання за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. В даному випадку зберігач зобов`язаний забезпечити зберігання майна, яке йому передане поклажодавцем і повернути його поклажодавцеві у схоронності, тоді як поклажодавець зобов`язується після закінчення строку зберігання взяти назад здане ним майно на зберігання та сплатити зберігачеві винагороду за зберігання майна, розмір якої встановлений договором.

Так, згідно з частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

У даній справі спірні правовідносини виникли, у зв`язку з невиконанням відповідачем договірних зобов`язань за договором зберігання майна, а саме не виплати компенсації витрат за зберігання описаного майна, таким чином спір стосується права на грошові кошти, тобто цивільні права.

При цьому, відповідач в даному випадку діє не як суб`єкт владних повноважень, а як орган, що забезпечує зберігання арештованого майна та запобігання його втрати, тому такий спір не є публічно-правовим.

Також, суд звертає увагу, що не є публічно-правовим спір за участю суб`єкта владних повноважень публічного права, з одного боку, та суб`єкта господарювання, коли управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на створення, зміну або припинення його цивільних прав, в даному випадку існує спір про право, хоча однією зі сторін у ньому виступає особа публічного права, але спірні правовідносини врегульовані нормами цивільного законодавства. У спірних правовідносинах у цьому випадку реалізується не публічний, а приватний інтерес - право на отримання компенсації витрат за зберігання описаного майна боржника.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки між позивачем та відповідачем виник приватний спір, який виникає не з публічно-правових, а із цивільних правовідносин, то даний спір слід вирішувати в порядку господарського судочинства.

Висновки щодо приватно-правового характеру спірних правовідносин також підтверджує інформація з Єдиного державного реєстру судових рішень. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 18.07.2019 року розглянув в межах справи №908/1654/18 спір про стягнення з відділу ДВС грошових коштів за договором зберігання арештованого майна боржника.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2016 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентно! практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (...) фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі.

Також, відповідно до ч.2 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при поданні до адміністративного суду позовної заяви, сплачено судовий збір у розмірі 1921,00 грн., що документально підтверджується квитанцією №12В4D81D86 від 11.10.2019 року.

Таким чином, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 1921,00 грн. підлягає поверненню.

Керуючись ст. ст. 238, 241-245, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Закрити провадження в адміністративній справі №160/8681/19 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (51408, Дніпропетровська обл., місто Павлоград, ВУЛИЦЯ ДНІПРОВСЬКА, будинок 338, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Повернути з Державного бюджету України сплачений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1921,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня), сплачений згідно з дублікатом квитанції 12В4D81D86 від 11.10.2019 року за подання до Дніпропетровського окружного адміністративного суду адміністративного позову.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв