Справа № 280/3325/19
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року Справа № 280/3325/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м. Запоріжжя, 69107) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

10.07.2019 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління ДФС в Запорізькій області (далі - відповідач), в якій позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0-0832 (форма "Ф") від 18.10.2018; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №07-0832 (форма "Ф") від 18.10.2018; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №07-0832 (форма "Ф") від 18.10.2018.

Крім того, просить стягнути з Державного бюджету України судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 18.10.2018, якими позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Підставами для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень стала несплата позивачем, як власником 1/2 частини комплексу будівель та споруд з виробництва по переробці соняшника, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015-2017 роки. Позивачем вказано, що належні йому на праві власності нежитлові будівлі за своїми характеристиками та цільовим призначенням відповідають категорії будівель промисловості, які, у розумінні п. «є» пп.266.2.2 п.266.2 не є об`єктом оподаткування, відтак у відповідача були відсутні підстави для визначення сум податкового зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки». Крім того, зазначено про відсутність рішення органу місцевого самоврядування на території якого знаходиться належне позивачу майно - Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік. З вказаних підстав просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 15.07.2019 позов був залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позову.

09.08.2019 та 13.08.2019 від позивача до суду надійшли заяви на усунення недоліків позову (вх.№33092, №33404).

В період з 12.08.2019 по 01.09.2019 суддя перебував у частині щорічної основної відпустки.

Ухвалою суду від 03.09.2019 відкрите спрощене позовне провадження у справі, призначене судове засідання на 01.10.2019.

20.09.2019 від відповідача до суду надійшов відзив на позов (вх. №39202). Відзивом зазначено, що у відповідності до Державного класифікатору будівель і споруд, поняття «будівлі промисловості» (аналогічне викладене в п. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України), відноситься не тільки до будівель з відповідною класифікацією у технічній документації на об`єкт нерухомості, а і належать підприємству. Відтак вказано, що застосування пункту «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. В свою чергу, об`єкт нерухомості позивача, а саме: комплекс загальною площею 4259,0 м.кв. (частка володіння 1/2) на праві власності належить фізичній особі, а отже не може підпадати під дію пункту «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України. Також зазначено, що нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015-2016 роки здійснено на підставі відповідних рішень Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області «Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів житлової нерухомості та для об`єктів нежитлової нерухомості та встановлення ставок податку». Нарахування позивачу податкового зобов`язання за 2017 рік здійснено на підставі рішення Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області від 02.02.2017 №01, яким було внесено зміни та доповнення до рішення сільської ради від 21.01.2016 №4 та встановлено, що ставки податку на майно (відмінне від земельної ділянки), зазначені в даному рішенні, застосовуються з 01.01.2017. При цьому, питання сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначаються Податковим кодексом України, а тому в даному випадку, відсутність рішення органу місцевого самоврядування щодо розміру податку не може вплинути на підстави нарахування та обов`язок платника сплачувати податки та збори. У задоволенні позову просить відмовити.

Ухвалою суду від 01.10.2019 судове засідання відкладено на 23.10.2019.

22.10.2019 до суду надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи без участі представника (вх.№43743), з урахуванням відзиву на позовну заяву від 17.09.2019.

Позивач, належним чином повідомлений про час і дату судового засідання, до суду не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

У відповідності до Витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 29.06.2000 зареєстрований фізичною особою-підприємцем (а.с.56-57). Основними видами діяльності якого є, зокрема: 10.41 Виробництво олії та тваринних жирів, 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин.

Як свідчать матеріали справи, у власності позивача перебуває 1/2 частини комплексу будівель та споруд з виробництва по переробці соняшника, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30.12.2014 (а.с.69).

18.10.2018 на підставі баз даних ДФС України та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухому майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та на підставі п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України, контролюючим органом сформовано податкові повідомлення-рішення (а.с.12-14):

№0-00832 (форма «Ф») з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2017 рік на суму 87905,76 грн.;

№07-0832 (форма «Ф») з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплач.фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2016 рік на суму 29344,51 грн.;

№07-0832 (форма «Ф») з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплач.фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2015 рік на суму 2593,73 грн.

Не погодившись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02.12.2010 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Податковий кодекс України).

З 01.01.2015 набрав чинності Закон України від 28.12.2014 №71-VIІI "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" (далі - Закон №71-VII), яким шляхом викладення в новій редакції ст. 266 Податкового кодексу України було введено новий вид податку для громадян України, яким передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з п.п. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема: будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (п.п.266.3.1, п.п.266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України).

У свою чергу, за приписами п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

З позиції позивача, він не є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 1/2 частини комплексу будівель та споруд з виробництва по переробці соняшника, які належать йому на праві власності.

Цей висновок ґрунтується на тому, що вказний комплекс належить до будівель промисловості, які відповідно до п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

З цього приводу суд зазначає, що п. "є" пп. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки буквальний аналіз цієї норми свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств". При цьому законодавець використав прислівник "зокрема", який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

В межах спірних правовідносин позивач стверджує про те, що його нерухомість є будівлею промисловості, проте суд вважає, що це не є достатньою умовою для застосування положень п."є" пп. 266.2.2. п. 266.2 ст.266 Податкового кодексу України, оскільки застосування цього пункту можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. Позивач не є промисловим підприємством в розумінні Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

1/2 частини комплексу будівель та споруд з виробництва по переробці соняшника щодо якої відповідач здійснив нарахування позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та прийняв податкові повідомлення-рішення від 18.10.2018 №0-00832, №07-0832, №07-0832, належить на праві власності саме позивачу, а не промисловому підприємству.

Отже, доводи позивача щодо поширення дії п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України на зазначені нежитлові будівлі є помилковими.

Разом із тим, слід звернути увагу на наступну обставину, яка є важливою при розгляді даного спору по суті.

Як зазначає відповідач у відзиві від 20.09.2019 (вх.№39202), нарахування позивачу податкового зобов`язання за 2015 рік здійснено на підставі рішення Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області від 26.01.2015 №03 «Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів житлової нерухомості на 2015 рік та встановлення ставок податку».

Нарахування позивачу податкового зобов`язання за 2016 рік здійснено на підставі рішення Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області від 26.01.2016 №04 «Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів житлової нерухомості та встановлення ставок податку».

Нарахування позивачу податкового зобов`язання за 2017 рік здійснено на підставі рішення Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області від 02.02.2017 №01, яким було внесено зміни та доповнення до рішення сільської ради від 21.01.2016 №04, та встановлено, що ставки податку на майно (відмінне від земельної ділянки), зазначені в даному рішенні, застосовуються з 01.01.2017.

Згідно із п. 10.3 ст. 10 Податкового кодексу України, в редакції Закону №71-VIII, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Відповідно до п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зважаючи на зміст наведених законодавчих норм, встановлення податку на майно, зокрема, в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є повноваженням місцевої ради, яке виконується шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України регламентовано порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Разом з цим, норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням податку на майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік відповідні норми Закону № 71-VIII набрали чинності з 01.01.2015.

Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження щодо встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків приймається до початку наступного бюджетного періоду і набирає чинності з наступного бюджетного періоду.

При цьому відповідно до п. 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України.

Саме тому за умови дії пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте.

В свою чергу, з урахуванням п. 10.2 ст. 10 Податкового кодексу України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

Водночас, враховуючи зміст норм Податкового кодексу України, Верховна Рада України не є уповноваженою на встановлення місцевих податків, оскільки відповідно до пп. 12.1.2 п. 12.1 ст. 12 Податкового кодексу України. Верховна Рада України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Отже, виключно місцева рада має компетенцію щодо прийняття рішень стосовно встановлення місцевих податків протягом бюджетного періоду, причому таке рішення набуває чинності лише з початку наступного бюджетного періоду, але з урахуванням приписів пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України. І лише з наступного бюджетного періоду контролюючі органи на підставі пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України можуть розпочати справляння місцевого податку.

За вказаних обставин, податкове повідомлення-рішення від 18.10.2018 №07-0832 (Форма «Ф») з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік на суму 2593,73 грн. винесено відповідачем протиправно, відтак підлягає скасуванню судом.

Отже, з урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправними та скасування податкового повідомлення рішення від 18.10.2018 №07-0832 (Форма «Ф») в частині суми 2593,73 грн. про зобов`язання сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік.

Щодо податкових повідомлень-рішень від 18.10.2018 року №0-0832, №07-0832, якими позивачу визначено суми з податків на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за податкові періоди 2016-2017 роки, слід зазначити про таке.

Враховуючи наявність у власності позивача об`єкту оподаткування в розумінні п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України, а також відповідні рішення Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, суд дійшов висновку про те, що нарахування позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 2016 року та 2017 року здійснене податковими повідомленнями-рішеннями від 18.10.2018 року №0-0832, №07-0832, відповідає положенням чинного законодавства, а отже позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, оскільки відповідач у спірних правовідносинах діяв відповідно до наданих йому повноважень у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Викладена вище позиція суду узгоджується з практикою Верховного Суду по справі №808/722/17 від 26.03.2019.

Посилання позивача на практику Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №822/2624/16, на думку суду, є помилковим, оскільки висновки Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права, що викладені у цій постанові, на час розгляду цієї справи змінилися.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність необхідної сукупності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині скасування податкового повідомлення-рішення на суму 2593,73 грн., що становить 2,16% від заявлених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1198,44 грн, з яких на користь позивача слід стягнути

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м. Запоріжжя, 69107) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Запорізькій області №07-0832 від 18.10.2018.

В решті позовних вимог відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 25,89 грн (двадцять п`ять гривень 89 копійок) присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Запорізькій області.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.В. Кисіль