Справа № 620/2148/19
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 січня 2020 року
м. Київ
справа № 620/2148/19
адміністративне провадження № К/9901/2462/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Яковенка М. М.,
суддів Дашутін І. В., Шишов О. О.,
перевіривши касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 620/2148/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним пункту наказу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу Міністра оборони України від 25 червня 2019 року № 100 КП «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року, залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року, позов задоволено повністю.
Визнано протиправним пункт 4 наказу Міністра оборони України від 25 червня 2019 року № 100 КП «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.
Слід зазначити, що судом першої інстанції справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження.
Задовольнивши позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанції дійшли до висновку, що підставою для накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю стало виявлення під час перевірки в Військовій частині НОМЕР_1 надлишків та нестач пально-мастильних матеріалів за облік та контроль яких відповідає саме начальник служби ПММ Військової частини НОМЕР_1 .
При цьому, посадові обов`язки начальника служби ПММ Оперативного командування «Північ» визначені Положенням про службу пально-мастильних матеріалів оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » затвердженим наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 20 листопада 2018 року № 772.
Відповідно до функціональних обов`язків позивач відповідає за організацію діяльності служби, її бойову і мобілізаційну готовність, своєчасного і безперервного забезпечення військових частин пальним та технічними засобами служби пального, накопичення та створення запасів пального і технічних засобів, їх зберігання та своєчасне поновлення, організацію обліку, зберігання, використання та економне витрачання пального та технічних засобів.
Тобто, здійснення перевірок Військових частин, входить до посадових обов`язків позивача, лише за наявності окремого розпорядження начальника Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Доказів того, що таке розпорядження було, і позивач його не виконав, суду не представлено.
Відповідно до вимог наказу Міністерства оборони України від 12 квітня 19 року № 176 «Про призначення службового розслідування» було проведене визначеною комісією службове розслідування з метою уточнення причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушень, які зазначені представниками Головного управління розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України в Акті про результати перевірки стану організації службової діяльності Військової частини НОМЕР_1 від 15 березня 2019 року № 1877, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
З Акту перевірки вбачається, що виявлені порушення з питань служби пального та мастильних матеріалів у підрозділах Військової частини НОМЕР_1 виникли у період виконання підрозділами завдань за призначеннями у ООС в період з серпня 2018 року по березень 2019 року.
При цьому Військова частина НОМЕР_1 , під час виконання завдань у ООС, була підпорядкована Командуванню ООС, не підпорядковувалась оперативному командуванню «Північ» і відповідно, позивач не міг здійснювати свої функціональні обов`язки щодо даної частини.
Перед вибуттям підрозділів Військової частини НОМЕР_1 в зону виконання завдань ООС порушень (недоліків) по службі пального виявлено не було, що підтверджується Актом передачі Військової частини НОМЕР_1 у підпорядкування командування ООС.
В період з вересня 2018 року по березень 2019 року, позивач виконував свої функціональні обов`язки в пункті постійної дислокації в м. Чернігові (Військова частина НОМЕР_2 ).
Порушення, які були виявлені робочою групою офіцерів Головного управління розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України сталися у зв`язку з невиконанням своїх службових обов`язків посадовими особами Військової частини НОМЕР_1 в період виконання військовою частиною завдань за призначенням у ООС з серпня 2018 року по березень 2019 року.
Також, слід зазначити, що за недоліки, які були виявлені в підрозділах частини відповідають командир частини, командири підрозділів та начальники служб тилу Військової частини НОМЕР_1 .
Таким чином висновки відповідача про те, що позивач неналежно виконував свої службові обов`язки щодо здійснення належного контролю за правильністю приймання, зберігання, видачі, застосування й обліку пально-мастильних матеріалів, їх якості, боротьби з нераціональними їх витратами (використанням), втратами та нестачами, є необґрунтованими.
Згідно ст. 86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення лише в разі, якщо вину військовослужбовця повністю доведено.
Зважаючи на наведене вище, накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, оголошеного наказом Міністра оборони України від 25 червня 2019 року № 100 КП проведено з порушенням порядку накладення стягнення, тобто підлягає визнанню протиправним, а позов підлягає задоволенню.
У поданій касаційній скарзі відповідач, з посиланням на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Пункт 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондують ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і ст. 13 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України).
Згідно ч. 1 ст. 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до п. 2 ч. 5 цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Згідно п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України Про запобігання корупції займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Наведені обставини свідчать, що спірні правовідносини у цій справі склались з приводу проходження позивачем публічної служби, справа є незначної складності.
Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судовому рішенні судів першої та апеляційної інстанції обставинами справи не дає підстав для висновку про наявність у даному випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України та не вказує на неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанції норм права. Таке застосування є очевидним (п. 2 ч. 2 ст. 332 КАС України).
Посада публічної служби, яку обіймав позивач та у зв`язку з перебуванням на якій виник цей спір, не відноситься до категорії службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище в розумінні примітки до ст. 50 Закону України «Про запобігання корупції».
Разом з тим, Суд також враховує позицію висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
Керуючись статтями 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 620/2148/19.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов