Справа № 540/166/20
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2020-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
УХВАЛА

23 січня 2020 р. м. ХерсонСправа № 540/166/20

Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді: Ковбій О.В., розглянувши без повідомлення учасників справи заяву позивача про забезпечення адміністративного позову у справі за позовною заявою Приватного акціонерного товариства "Херсонський нафтопереробний завод" до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Приватне акціонерне товариство "Херсонський нафтопереробний завод" (далі - заявник, ПрАТ "Херсонський НПЗ") звернулось до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі щодо не перенесення термінів проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ", яка призначена на підставі наказу від 27.12.2020 року №639 "Про проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ";

- зобов`язати Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі видати наказ про перенесення на 90 днів термінів проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ" за період діяльності з 01.01.2016 по 31.12.2018 з метою здійснення перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства.

Також, разом з позовом ПрАТ "Херсонський НПЗ" подало до суду заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом зупиненням дії наказу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі від 27.12.2019 року №639 "Про проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ".

Заява обґрунтована тим, що, відповідно до наказу від 27.12.2019 року №639 "Про проведення документальної планової виїзної перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ" (надалі - Наказ) документальна планова виїзна перевірка ПрАТ "Херсонський НПЗ" повинна бути проведена протягом двадцяти робочих днів - з 21 січня 2020 року тривалістю 20 робочих днів за період діяльності з 01.01.2016 по 31.12.2018р. з метою здійснення перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства.

Разом з Наказом ПрАТ "Херсонський НПЗ" також отримав повідомлення від 27.12.2019р. №323, в якому зазначено, що згідно із затвердженим Державною податковою службою України планом-графіком проведення документальних планових перевірок платників податків на 2020 рік та на підставі ст. 77 ПКУ з 21 січня 2020 року буде проводитись документальна планова виїзна перевірки ПрАТ "Херсонський НПЗ".

Позивач вважає, що контролюючий орган зобов`язаний перенести проведення документальної перевірки на 90 днів, оскільки працівниками підприємства 15.01.2020 року виявлено втрату частини первинних документів, що, зокрема, стосуються реалізації ПрАТ "Херсонський НПЗ" товарів, робіт, (послуг) за період запланований до перевірки.

У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з позовом про визнання бездіяльності податкового органу щодо не перенесення термінів проведення перевірки протиправною.

В той же час, заявник вважає, що в рамках даного позову необхідним є вжиття заходів його забезпечення шляхом зупинення дії оскарженого наказу. На думку позивача, невжиття таких заходів в перспективі унеможливить виконання рішення суду в даній справі, оскільки з 21.01.2020 року відповідачем буде проведена перевірка без втрачених первинних документів. Також, заявник стверджує, що в разі невжиття заходів забезпечення позову захист оспорюваних прав та інтересів в рамках даного позову буде неефективним, оскільки в подальшому йому доведеться оскаржувати податкові повідомлення-рішення, винесені за результатами перевірки.

Згідно ч.1 ст. 154 КАС України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подану заяву, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 150 КАС України позов може бути забезпечено шляхом: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст.150 КАС України забезпечення позову допускається якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Забезпечення позову є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в адміністративному судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для особи рішення.

Оцінивши наведені доводи заявника, суд дійшов висновку, щодо їх необґрунтованості в силу наступного.

Так, фактично побоювання заявника щодо настання відносно підприємства негативних наслідків базуються виключно на припущеннях ним того, що контролюючий орган внаслідок ненадання первинних документів зробить висновок про нереальність господарських операцій ПрАТ "Херсонський НПЗ" за період, який підлягає перевірці.

Проте, таке припущення, наразі, суд вважає необґрунтованим, оскільки заявником не враховано, що відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

За правилами п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання робіт (послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

При цьому наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу.

В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.

Наведеного висновку дійшли суди касаційної інстанції, зокрема: Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 23.05.2017 року, Верховний Суд в постановах від 21.08.2018 року по справі № 815/4295/16, від 14.08.2018 по справі № 820/8206/15, від 07.08.2018 по справі № 808/760/16.

Окрім зазначеного предметом документальної перевірки згідно пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

З аналізу викладеного слід дійти висновку, що отримання первинних документів з метою проведення перевірки та як наслідок прийняття обґрунтованого та законного рішення перебуває в межах інтересів контролюючого органу.

Щодо посилання заявника на приписи п.44.6 ст. 44 ПК України з аналізу якого підприємство робить висновок про те, що за закінченням 20-ти денного строку воно буде позбавлено можливості підтвердити здійснені господарські операції за допомогою відновлених первинних документів суд зазначає наступне.

Так, згідно п.44.6 ст. 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

При цьому, норми податкового законодавства не обмежують період подання платником необхідних первинних документів лише часом проведення податкової перевірки, оскільки положення пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України лише визначають статус показників податкової звітності, які не підтверджені необхідними документами під час перевірки, однак не обмежують право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки. Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Аналогічного висновку дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалу від 05.07.2017 року по справі № 816/538/16.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що наразі, вказані ПрАТ "Херсонський НПЗ" негативні наслідки перевірки яка може бути проведена відносно нього не існують, а їх настання є лише необґрунтованими припущеннями. В той же час судове рішення, яким є і ухвала про вжиття заходів забезпечення позову, не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до абзацу другого пункту 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача у справі, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, позивачем не доведено існування реальної можливості завдання шкоди його правам, свободам та інтересам внаслідок не вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Враховуючи наведене, суд не вбачає достатніх підстав для забезпечення позову, викладених у ст. 150 КАС України, а тому у задоволенні клопотання слід відмовити, що не позбавляє позивача права повторно звернутись до суду із належним чином обґрунтованим клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову в разі виникнення підстав для вжиття таких заходів.

Керуючись ст. ст. 150-157, 243, 248 КАС України,

ухвалив:

У задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду в 15-денний строк з дня її проголошення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження апеляційна скарга подається протягом 15 днів з дня складання повного судового рішення

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення.

У разі постановляння ухвали в порядку письмового провадження ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя О.В. Ковбій