Справа № 160/4755/19
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2020 року Справа № 160/4755/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Захарчук-Борисенко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко Анжели Геннадіївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Осельський Євген Сергійович про визнання протиправною та скасування постанови від 02.02.2018 року ВП №55672640,-
27.05.2019 Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат» звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко Анжели Геннадіївни, в якій просило:
- визнати протиправним та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко Анжели Геннадіївни від 02.02.2018 року ВП №55672640 про стягнення основної винагороди.
В обгрунтування позовної заяви представник позивача зазначив, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2017 по справі № 904/5220/17, що набрало законної сили 23.06.2017, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія, ЛТД» основний борг у розмірі 10 459 558, 20 грн.; інфляційні втрати у розмірі 1 181 008,71 грн.; 3% річних у розмірі 271 187, 48 грн.; частину витрат по сплаті судового збору в розмірі 178 676, 32 грн. На виконання означеного рішення 23.06.2017 року видано наказ. За заявою стягувача про примусове виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2017 року по справі № 904/5220/17, головним державним виконавцем Осельським Є.С. було відкрите виконавче провадження ВП № 54847083, однак, на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого документа без подальшого виконання головним державним виконавцем ВПВР Осельським Є.С. постановлено про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».
15.01.2018 головним державним виконавцем Осельським Є.С. у межах виконавчого провадження ВП № 54847083 винесено постанову про стягнення з ПАТ «ДМК» виконавчого збору у розмірі 1 209 043, 07 грн. і на підставі цієї постанови, 24.01.2018 відкрито виконавче провадження ВП № 55592862 з примусового стягнення з ПАТ «ДМК» виконавчого збору у розмірі 1 209 043, 07 грн. Відкликавши виконавчий документ з органу ДВС, стягувач звернувся з примусовим виконанням наказу господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2017 по справі № 904/5220/17 до приватного виконавця.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко Анжели Геннадіївни від 30.01.2018 року було відкрито виконавче провадження ВП № 55672640 з примусового виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2017 року по справі № 904/5220/17. Відповідно до п. 3 постанови про відкриття виконавчого провадження постановлено про стягнення з ПАТ «ДМК» 1 209 043, 07 грн. основної винагороди приватного виконавця.
На підставі платіжної вимоги приватного виконавця Мосейко А.Г. № ВП 55672640/2 від 30.01.2018 на суму 13 299 524, 78 грн. пред'явленої до банківської установи, де боржником відкрито рахунки, стягнуто з ПАТ «ДМК» 33 282, 93 грн., в погашення суми основного боргу та основної винагороди приватного виконавця. За заявою стягувача про повернення наказу у справі № 904/5220/17 без виконання, 02.02.2018 року приватним виконавцем Мосейко А.Г. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану у порядку п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».
Таким чином, у ході здійснення виконавчих дій, приватним виконавцем Мосейко А.Г. з боржника - ПАТ «ДМК» стягнуто: 30 210, 85 грн. - основного боргу за виконавчим документом; 3 021, 08 грн. - основної винагороди приватного виконавця; 51, 00 грн. - витрат виконавчого провадження.
02.02.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко А.Г. було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди, відповідно до якої постановлено про стягнення з ПАТ «ДМК» на користь приватного виконавця Мосейко А.Г. основної винагороди у розмірі 1 206 021, 99 грн.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Євгена Сергійовича від 09.04.2019 було відкрито виконавче провадження із примусового виконання постанови приватного виконавця Мосейко А.Г. про стягнення основної винагороди приватного виконавця у розмірі 1 206 021, 99 грн.
Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат» вважає, що постанова приватного виконавця Мосейко А.Г. від 02.02.2018 про стягнення основної винагороди є протиправною та підлягає скасуванню, а тому звернулось з даною позовною заявою до суду. Ухвалою суду від 29.05.2019 позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» було залишено без руху із встановленим строком для усунення недоліків.
Ухвалою суду від 24.06.2019 було відкрито провадження у справі за призначено до розгляду у судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
Ухвалою суду від 23.07.2019 було задоволено клопотання представника Мосейко Анжели Геннадіївни про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі №160/4755/19, а позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» до Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко Анжели Геннадіївни про визнання протиправною та скасування постанови від 02.02.2018 року ВП №55672640 залишено без розгляду.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» було задоволено, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 в адміністративній справі №160/4755/19 скасовано, а справу №160/4755/19 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою суду від 21.10.2019 на вимоги постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019 судом було прийнято до свого провадження адміністративну справу № 160/4755/19 та продовжено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у письмовому провадженні.
29.10.2019 до суду від приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко Анжели Геннадіївни надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що основна винагорода приватного виконавця встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, а не суми, яка фактично стягнута у виконавчому провадженні. Така сума основної винагороди стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом, а виплата здійснюється пропорційно до фактично стягнутої суми. У разі невиплати (неотримання) приватним виконавцем винагороди у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, під час здійснення виконавчого провадження, яке з тих чи інших причин завершено, останній має право на примусове стягнення такої винагороди у сумі, що несплачена під час розподілу стягнутих із боржника коштів.
Відтак, відповідач вважає, що цілком логічним є висновок, що оплачується винагорода пропорційно до стягнутих сум лише під час їх розподілу у виконавчому провадженні. При цьому, винагорода, яка була визначена у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом та не виплачена під час виконавчого провадження вже стягується у порядку, встановленому для стягнення виконавчого збору.
Окрім того, відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, просив суд застосувати позовну давність та залишити позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко Анжели Геннадіївни від 02.02.2018 про стягнення основної винагороди без розгляду, у зв'язку із пропуском позивачем строків позовної давності.
29.10.2019 до суду від відповідача надійшло клопотання про застосування строків позовної давності, в якому останній просив суд застосувати позовну давність та залишити позовну заяву у справі №160/4755/19 без розгляду, у зв'язку із пропуском позивачем строків позовної давності, оскільки позивач неодноразово звертався до суду з метою оскарження постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко А.Г. від 02.02.2018 ВП № 55672640 про стягнення основної винагороди приватного виконавця.
А тому, твердження позивача щодо початку відліку строків на оскарження, як і твердження про те, що вищезазначена постанова не порушувала його права, у зв'язку з чим він не звертався до суду, не відповідають дійсності, що підтверджується фактами, викладеними в ухвалі Господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2019 №904/5220/17.
Відповідач у своєму клопотання також зазначив, що навіть на момент оскарження постанови приватного виконавця - Мосейко А.Г. протягом лютого-квітня 2018 суд не знайшов достатніх правових підстав для поновлення пропущених строків.
Посилання позивача на те, що перебіг строків на оскарження постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпровської області Мосейко А.Г. від 02.02.2018 ВП №55672640 є не момент, коли особа дізналась про винесення такої постанови, а саме момент списання коштів з рахунку боржника не може бути прийняте судом, як таке, що є підставою для поновлення строку на оскарження з тих підстав, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанова приватного виконавця про стягнення винагороди приватного виконавця є виконавчим документом, строк пред'явлення якого, у відповідності до ч. 1 ст. 12 вищезазначеного закону становить три роки.
Відтак, посилання позивача на те, що знаючи про існування постанови про стягнення винагороди приватного виконавця, він «сподівався» на те, що вказаний виконавчий документ не буде пред'явлено до виконання не можна вважати поважною причиною для поновлення строку на оскарження.
Ухвалою суду від 29.10.2019 клопотання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко Анжели Геннадіївни про розгляд справи №160/4755/19 в порядку загального позовного провадження було задоволено та призначено розгляд справи №160/4755/19 за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 12.11.2019 було задоволено заяви приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко Анжели Геннадіївни та приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Євгена Сергійовича про залучення до участі у справі №160/4755/19 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Євгена Сергійовича.
26.11.2019 до суду від представника Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» надійшли заперечення на клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, в яких останній зазначив, що обізнаність позивача про наявність оскаржуваної ним постанови ВП №55672640 від 02.02.2018 не свідчить про пропущення позивачем строків звернення із даним адміністративним позовом, оскільки факт порушення його права на мирне володіння майном (власними коштами) відбувся саме у момент примусового списання основної винагороди на користь відповідача, яке сталось 02.05.2019 в саме з цієї події у позивача виникла підстава для звернення до суду за захистом свого порушеного права.
26.11.2019 до суду від приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Євгена Сергійовича надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити у їх задоволення у повному обсязі, застосувати позовну давність та залишити позовну заяву у справі №160/4755/19 без розгляду.
В обгрунтування своєї правової позиції третя особа зазначила, що з урахуванням частини третьої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», при визначенні правових форм розрахунку основної винагороди приватного виконавця чітко визначається, що така встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню.
А тому, спростовуються доводи позивача щодо неправомірності дій приватного виконавця, у вигляді винесення постанови про стягнення основної винагороди на суму у відсотковому відношенні саме до суми, яка підлягає стягненню, а не до суми, яка фактично стягнута приватним виконавцем.
Щодо позиції представника позивача про поновлення строку на оскарження постанови приватного виконавця Мосейко А.Г. про стягнення основної винагороди приватного виконавця, третя особа зазначила, що відповідно до постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019, апеляційним судом зроблено висновок щодо відсутності неправильного застосування спірних правовідносин норм матеріального права, або надання неправильної оцінки фактичним обставинам справи, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 була скасована лише як передчасна, тобто без розгляду заяви позивача про поновлення пропущеного звернення до суду.
На підставі вищевикладеного, судами першої та другої інстанції встановлений та підтверджений факт пропуску строку на оскарження постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця від 02.02.2018.
Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Осельський Євген Сергійович також зазначив, що оскільки частиною 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» чітко передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Таким чином, доводи позивача, щодо незрозумілості юрисдикції оскарження постанови про стягнення з боржника основної винагороди, через що останній звертався до Господарського суду та пропустив строк на оскарження постанови приватного виконавця є безпідставними, а тому не можуть бути визнані судом поважними.
26.11.2019 до суду від третьої особи надійшло клопотання про застосування строків позовної давності, в якому приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Осельський Євген Сергійович просив суд застосувати позовну давність та залишити позовну заяву у справі №160/4755/19 без розгляду з тих самих підстав, які вже були викладені останнім у відзиві на позовну заяву.
05.12.2019 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій останній зазначив, що в силу приписів ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 5, ч. 1 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України, порушення права позивача як фактичної підстави для звернення до суду із даним позовом, відбулось саме з моменту примусового списання коштів з рахунків позивача на користь відповідача в рамках примусового виконання винесеної відповідачем постанови від 02.02.2018 про стягнення суми основної винагороди боржника, а не з моменту винесення відповідачем оскаржуваної постанови від 02.02.2018 або моменту, коли позивач дізнався про винесення даної постанови приватним виконавцем.
Тому наведені відповідачем доводи щодо неповажності причини пропуску позивачем строку звернення до суду із даним позовом є безпідставними.
Представник позивача зазначив, що твердження відповідача про те, що він в силу закону має право на отримання основної винагороди пропорційно від суми, що підлягає стягненню, а не фактично стягнута, є наслідком неправильного/протиправного тлумачення відповідачем положень Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та недоліків у формулюванні самих норм.
Таким чином, представник позивача вважає, що доводи відповідача про те, що виконавчий збір стягується незалежно від того, чи було здійснено стягнення коштів за виконавчим документом є помилковими та такими, що не відповідають змісту правових норм, що регулюють спірні правовідносини та фактичним обставинам справи.
26.12.2019 до суду від представника відповідача надійшли заперечення, в яких останній зазначив, що оскільки постановою приватного виконавця від 02.02.2018 виконавчий документ було повернуто стягувачу згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», тому настають наслідки, передбачені частиною 3 статті 40 вказаного Закону, де вказано, що якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.
Тобто, постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору та постанова приватного виконавця про стягнення основної винагороди, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.
Таким чином, представник відповідача вважає, що доводи позивача щодо питання визначення критеріїв розрахунку та порядку стягнення основної винагороди приватного виконавця являються необгрунтованими.
21.01.2020 у судове засідання з'явився представник позивача, надав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Відповідач та третя особа у судове засідання 21.01.2020 не з'явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
З урахуванням вищевикладеного, суд, задовольняючи клопотання представника Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат», вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи та письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об'єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.06.2017 по справі № 904/5220/17, що набрало законної сили 23.06.2017, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія, ЛТД» основний борг у розмірі 10 459 558, 20 грн.; інфляційні втрати у розмірі 1 181 008,71 грн.; 3% річних у розмірі 271 187, 48 грн.; частину витрат по сплаті судового збору в розмірі 178 676, 32 грн. На виконання означеного рішення 23.06.2017 було видано наказ.
За заявою стягувача про примусове виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2017 по справі № 904/5220/17, поданої до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, головним державним виконавцем Осельським Є.С. було відкрите виконавче провадження ВП № 54847083.
У межах виконавчого провадження ВП № 54847083 головним державним виконавцем не вживались заходи примусового виконання рішення та не були стягнуті з ПАТ «ДМК» на користь Стягувача грошові кошти за наказом господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2017 року по справі № 904/5220/17.
На підставі заяви стягувача про повернення виконавчого документа без подальшого виконання головним державним виконавцем ВПВР Осельським Є.С. постановлено про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».
15.01.2018 головним державним виконавцем Осельським Є.С. у межах виконавчого провадження ВП № 54847083 винесено постанову про стягнення з ПАТ «ДМК» виконавчого збору у розмірі 1 209 043, 07 грн. і на підставі цієї постанови начальником Заводського відділу державної виконавчої служби м. Кам'янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Кузнєцовим О.В. 24.01.2018 відкрито виконавче провадження ВП № 55592862 з примусового стягнення з ПАТ «ДМК» виконавчого збору у розмірі 1 209 043, 07 грн.
Відкликавши виконавчий документ з органу ДВС, стягувач звернувся з примусовим виконанням наказу господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2017 по справі № 904/5220/17 до приватного виконавця.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко Анжели Геннадіївни від 30.01.2018 було відкрито виконавче провадження ВП № 55672640 з примусового виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2017 по справі № 904/5220/17. Відповідно до п. 3 постанови про відкриття виконавчого провадження постановлено про стягнення з ПАТ «ДМК» 1 209 043, 07 грн. основної винагороди приватного виконавця.
На підставі платіжної вимоги приватного виконавця Мосейко А.Г. № ВП 55672640/2 від 30.01.2018 на суму 13 299 524, 78 грн. пред'явленої до банківської установи, де боржником відкрито рахунки, стягнуто з ПАТ «ДМК» 33 282, 93 грн., в погашення суми основного боргу та основної винагороди приватного виконавця.
За заявою стягувача про повернення наказу у справі № 904/5220/17 без виконання, 02.02.2018 приватним виконавцем Мосейко А.Г. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану у порядку п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».
02.02.2018 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Мосейко А.Г. було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди, відповідно до якої постановлено про стягнення з ПАТ «ДМК» на користь приватного виконавця Мосейко А.Г. основної винагороди у розмірі 1 206 021, 99 грн.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Осельського Євгена Сергійовича від 09.04.2019 було відкрито виконавче провадження із примусового виконання постанови приватного виконавця Мосейко А.Г. про стягнення основної винагороди приватного виконавця у розмірі 1 206 021, 99 грн.
Представник Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» вважає, що постанова приватного виконавця Мосейко А.Г. від 02.02.2018 про стягнення основної винагороди є протиправною та підлягає скасуванню, а тому звернувся з даною позовною заявою до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо порядку і підстав вчинення виконавчих дій, оскарження рішень, дій або бездіяльності приватних виконавців, регулюються нормами Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (надалі - Закон №1404), що були чинні на день виникнення таких відносин.
За змістом пункту 5 частини 1 статті 3 Закону №1404 примусовому виконанню відповідно до цього Закону підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Положеннями частини 1 статті 5 Закону №1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України від 02.06.2016 №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон №1403).
В розумінні вимог частини 3 статті 31 Закону №1404 основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначений перелік виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню, зокрема постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Так, п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди виконавчими документами, які підлягають самостійно примусовому виконанню.
Тобто, постанова приватного виконавця про стягнення основної винагороди може бути самостійним виконавчим документом, який підлягатиме примусовому виконанню.
Відповідно до частини четвертої статті 31 Закону рани «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частиною п'ятою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» конкретизовано, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Таким чином, як вбачається із зазначеного, законодавець при реалізації права приватного виконавця на винагороду оперує трьома терміни «сплата винагороди», «виплата нагороди», «стягнення винагороди».
Системний аналіз частини першої, третьої та четвертої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» у їх взаємному логічному зв'язку дозволяє прийти до висновку, що поняття «сплата» винагороди приватному виконавцю, є узагальнюючим терміном, який включає в себе дві відмінні його форми, а саме: 1) виплата винагороди (частина п'ята статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»); стягнення винагороди (частина четверта статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»);
Відмінність форм сплати винагороди залежить від наявності виконавчого провадження межах якого можуть вчинятися виконавчі дії спрямовані на виконання судового рішення та нерозривно із ним пов'язується.
Поняття «виплата» винагороди використовується виключно у частині п'ятій статті Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» при врегулюванні відносин пов'язаних із отриманням винагороди із сум стягнутих у виконавчому провадженні.
В свою чергу, поняття «стягнення» винагороди використовується під час стійної (поза межами виконавчого провадження із якого така винагорода виникла) реалізації права приватного виконавця на винагороду.
Такий висновок також підтверджується аналізуючи норму права закріплену у частині третій статі 45 Закону України «Про виконавче провадження», яка вказує, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Тобто, регулювання стягнення виконавчого збору та основаної винагороди приватного виконавця є однаковим.
Стаття 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає винятковий перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується.
Враховуючи фактичні обставини справи, а саме те, що стягувач звернувся із заявою про повернення виконавчого документу відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», необхідно зробити висновок, що повинні наставати наслідники, які передбачені частиною третьою статті 40 Закону України виконавче провадження». А саме - стягнення основної винагороди.
Саме до такої правової позиції зводяться висновки Верховного Суду, що викладені у постановах, зокрема від 19 квітня 2018 року у справі №825/739/17; від 30 травня 2018 року у справі №808/3791/16.
Отже, основна винагорода приватного виконавця встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, а не суми, яка фактично стягнута у виконавчому провадженні. Така сума основної винагороди стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом, а виплата здійснюється пропорційно до фактично стягнутої суми, у разі недостатності стягнутої суми для задоволення усіх вимог стягувачів. У разі невиплати (неотримання) приватному виконавцеві винагороди у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, під час здійснення виконавчого провадження, яке з тих чи інших причин завершено, останній має право на примусове стягнення такої винагороди у сумі, що несплачена під час розподілу стягнутих із боржника коштів.
Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № №825/739/17, безпідставним є висновок про те що, Закон України «Про виконавче провадження» не містить такого положення, як стягнення виконавчого збору незалежно від здійснення державним виконавцем заходів примусового виконання, то стягнення виконавчого збору можливе лише після здійснення державним виконавцем примусових заходів виконання, що призвели до фактичного стягнення за виконавчим листом грошових коштів, які в подальшому були передані стягувачу. Примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено законом. Під час вчинення виконавчих дій виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначається про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. При цьому, норми статті 27 вказаного Закону містять вичерпний перелік підстав та умови за якими виконавчий збір не стягується, зокрема, визначено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, за умови, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Тобто, Верховним Судом визнається правомірним стягнення виконавчого збору у розмірі 10 % від суми, що підлягала стягненню за виконавчим документом у разі завершення виконавчого провадження без повного чи часткового виконання рішення.
Відтак, суд доходить висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» є необгрунтованими та такими, що не узгоджуються із вищевказаними висновками Верховного Суду, а тому не підлягають задоволенню.
Щодо клопотань відповідача та третьої особи про застосування строків позовної даності, то суд зазначає, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» було задоволено, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 в адміністративній справі №160/4755/19 скасовано, а справу №160/4755/19 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність прийняття відповідачем оскаржуваної постанови від 02.02.2018 ВП №55672640 про стягнення основної винагороди, у зв'язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 72-77, 94, 241-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строк, передбачений частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко