Справа № 360/4798/19
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року справа №360/4798/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Казначеєва Е.Г., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія Нафтогаз України» та Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука Віталія Григоровича на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року (повне судове рішення складено 02 грудня 2019 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/4798/19 (суддя в І інстанції Свергун І.О.) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганськгаз Збут» до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука Віталія Григоровича, треті особи: Публічне акціонерне товриства «Національна акціонерна компанія Нафтогаз України», Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Луганськгаз» про скасування постанови про арешт майна боржника та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

В листопаді 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Луганськгаз Збут» (далі позивач, ТОВ «Луганськгаз Збут») звернулось до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука Віталія Григоровича (далі відповідач, приватний виконавець Пилипчук В.Г.), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Луганськгаз» (далі третя особа позивача, АТ «Луганськгаз»), на стороні відповідача акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі третя особа відповідача, НАК «Нафтогаз України»), в якому позивач просив:

- скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука В.Г. про арешт майна боржника від 28.10.2019 ЗВП № 59723667;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука В.Г. утриматися від прийняття постанов про накладення арешту на майно, що належить боржнику - АТ «Луганськгаз»: частка учасника Товариство з обмеженою відповідальністю «Луганськгаз Збут», , в межах ЗВП № 59723667.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 05.11.2019 ТОВ «Луганськгаз Збут» отримано постанову приватного виконавця Пилипчука В.Г. про арешт майна боржника від 28.10.2019 ЗВП № 59723667, з якої встановлено, що відповідачем накладено арешт на майно, що належить боржнику АТ «Луганськгаз», а саме на частку учасника ТОВ «Луганськгаз Збут».

Позивач вважає спірну постанову такою, що не відповідає нормам законодавства України та підлягає скасуванню, оскільки всупереч статті 22 Закону України від 06.02.2018 № 2275-VIII «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (далі Закон № 2275-VIII) приватний виконавець Пилипчук В.Г. не повідомив ТОВ «Луганськгаз Збут» про намір звернути стягнення на частку учасника товариства (боржника), а лише направив постанову про арешт майна боржника від 28.10.2019 ЗВП № 59723667.

Окрім того, приватний виконавець Пилипчук В.Г. виніс постанову про арешт майна боржника не під час відкриття виконавчого провадження, а після виявлення майна боржника, тому позивач вважає, що у відповідності до вимог статті 56 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII) відповідач повинен надати докази, що спірну постанову було винесено не пізніше наступного дня після виявлення майна боржника.

Вказані обставини стали підставами звернення позивача до суду.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 відмовлено в задоволенні клопотання представника НАК «Нафтогаз України» про закриття провадження в справі.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука Віталія Григоровича про арешт майна боржника від 28.10.2019 ЗВП № 59723667.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з такими судовими рішеннями, відповідач та третя особа на його стороні подали апеляційні скарги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідач просив суд скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено на правомірність прийнятої ним постанови про арешт майна боржника.

НАК «Нафтогаз України» також просила скасувати рішення та ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року та закрити провадження у даній справі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначається про правомірність прийнятої приватним виконавцем постанови про арешт майна боржника. Крім того, стверджує, що цей спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі третьої особи відповідача, задовольнити частково, а вимоги, викладені в апеляційній скарзі відповідача, задовольнити повністю, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

05.08.2019 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Пилипчуком В.Г. на підставі наказу № 913/69/16, виданого 15.04.2016, відповідно до якого стягнуто з АТ Луганськгаз на користь НАК Нафтогаз України 3% річних у розмірі 2162631,50 грн, інфляційні витрати у розмірі 26889718,02 грн, судовий збір у розмірі 84134,93 грн, відкрито виконавче провадження ВП № 59708237 (том 1, арк. спр. 128).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука В.Г. від 05.08.2019 на підставі наказу № 913/397/16, виданого 07.06.2016, відповідно до якого стягнуто з АТ Луганськгаз на користь НАК Нафтогаз України суму основного боргу в розмірі 21206678,13 грн, 3% річних в розмірі 465949,94 грн, інфляційних нарахувань в розмірі 3122944,87 грн, судовий збір в розмірі 164888,18 грн, відкрито виконавче провадження ВП № 59708231 (том 1, арк. спр. 211).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука В.Г. від 05.08.2019 об`єднано виконавчі провадження ВП № 59708231 та ВП № 59708237 у зведене виконавче провадження № 59723667 (том 1, арк. спр. 214).

Постановою про арешт майна боржника від 28.10.2019 ЗВП № 59723667 (том 1, арк. спр. 110) відповідачем накладено арешт на майно, що належить боржнику частку учасника ТОВ Луганськгаз Збут, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 13210013,24 грн.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань АТ Луганськгаз є засновником ТОВ Луганськгаз Збут. Розмір внеску до статутного фонду 400000,00 грн (том 1, арк. спр. 104-106).

28.10.2019 відповідачем також винесено вимогу № 532, якою у позивача та боржника витребувано відомості про належне АТ «Луганськгаз» майно, кошти, що перебувають у ТОВ «Луганськгаз Збут» та/або на рахунках ТОВ «Луганськгаз Збут» та майно чи кошти, які ТОВ «Луганськгаз Збут» повинно передати АТ «Луганськгаз» (том 1, арк. спр. 108).

Листом від 28.10.2019 № 531 приватний виконавець Пилипчук В.Г., окрім іншого, повідомив ТОВ «Луганськгаз Збут» про намір звернути стягнення на частку учасника ТОВ «Луганськгаз Збут», , що належить боржнику - АТ «Луганськгаз», (том 1, арк. спр. 109).

Щодо юрисдикції справи.

Третя особа відповідача вважає, що справа про оскарження зазначених вище постанов не відноситься до справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, та повинна розглядатися господарським судом за правилами господарського судочинства.

На підставі викладеного просив закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За змістом положень статей 2, 4 та 19 КАС України до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби встановлено Законом № 1404-VIII, згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 339 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Оскільки ГПК України не врегульовано порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця особами, які не є сторонами такого виконавчого провадження, то відповідно до частини першої статті 287 КАС України такі спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, зважаючи на характер правовідносин у цій справі, доводи апелянта щодо не підсудності цього спору (який стосується судового оскарження рішення приватного виконавця особою, яка не є стороною відповідного виконавчого провадження) адміністративним судам не є обґрунтованими.

Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2019 у справі № 917/2267/14.

При цьому посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.11.2019 у справі № 640/9158/18 не заслуговують на увагу, оскільки в ній наявні інші правовідносини.

Зокрема, в постанові Верховного Суду від 20 грудня 2019 року в цій справі зазначено, що матеріалами справи встановлено, що позивачами, серед іншого, оскаржується бездіяльність Міністерства юстиції України щодо неприйняття рішень за результатами розгляду скарг АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» на дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 та постанови у зведеному виконавчому провадженні, тому, з врахуванням правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 660/612/16-ц, колегія суддів касаційної інстанції доходить висновку про належність цього спору до суду адміністративної юрисдикції.

З урахуванням вищевикладеного апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги третьої особи та закриття провадження в справі.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначає стаття 287 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Законом № 1404-VIII та Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі Закон № 1403-VIII).

Статтею 1 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII).

Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 10 Закону № 1404-VIII визначено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Задовольняючи позов, місцевий суд визначив, що Законом № 1404-VIII передбачено підстави для винесення виконавцем постанови про арешт майна (коштів) боржника, а саме винесення її під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

З відзиву приватного виконавця та зі змісту спірної постанови вбачається, що виконавець виніс постанову про арешт майна боржника не під час відкриття виконавчого провадження, а після встановлення, що боржник є засновником ТОВ «Луганськгаз Збут».

Однак, приватним виконавцем не було надано докази, коли саме ним було встановлено вказані обставини.

Разом з тим, відповідно до статті 56 Закону № 1404-VIII це є підставою для винесення приватним виконавцем постанови про арешт майна, якщо вона не була винесена під час відкриття виконавчого провадження, оскільки в даному випадку така постанова виноситься виконавцем не пізніше наступного дня після виявлення майна боржника.

Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем до суду не надано жодних доказів, що оскаржену постанову винесено виконавцем не пізніше наступного дня після виявлення майна боржника.

Надаючи оцінку таким доводам позовної заяви та висновкам місцевого суду з цього приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 13 Закону № 1404-VIII порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не може бути підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Отже, вказані доводи позивача не заслуговують на увагу, а судом першої інстанції не враховано, що норми чинного законодавства не передбачають можливість скасування постанов виконавця в разі недотримання строків їх винесення.

Далі, в якості підстав для задоволення позову місцевий суд зазначив таке.

Відповідно до статті 30 Закону № 1404-VIII виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

Місцевий суд вказав, що статтею 53-1 Закону № 1404-VIII визначено особливості звернення стягнення на частку (частину частки) учасника товариства з обмеженою відповідальністю та учасника товариства з додатковою відповідальністю визначаються Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Відповідно до статті 22 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (далі Закон № 2275-VIII), виконавець повідомляє товариство про намір звернути стягнення на частку учасника товариства (боржника) та надсилає постанову про накладення арешту на частку. Товариство повинне протягом 30 днів з дня одержання такого повідомлення надати відомості, необхідні для розрахунку вартості частки боржника відповідно до частини четвертої цієї статті. З дня одержання повідомлення, передбаченого частиною другою цієї статті, товариство зобов`язане надавати виконавцю та боржнику доступ до документів фінансової звітності, інших документів, необхідних для визначення вартості частки боржника. Протягом 15 днів з дня закінчення строку, визначеного частиною другою цієї статті, виконавець здійснює розрахунок вартості частки боржника відповідно до частини восьмої статті 24 цього Закону станом на день, що передував накладенню арешту на частку.

Отже, стаття 22 Закону № 2275-VIII не врегульовує порядок винесення постанови про арешт майна, а передбачає обов`язок виконавця щодо повідомлення товариства про намір звернути стягнення на частку учасника товариства (боржника), з дня одержання якого товариство у строк, визначеним цим законом, зобов`язане надати виконавцю та боржнику доступ до документів фінансової звітності, інших документів, необхідних для визначення вартості частки боржника та надіслати постанову про накладення арешту на частку.

Частиною третьою статті 96 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Пунктом 1.15 Статуту ТОВ «Луганськгаз Збут» визначено, що Товариство не відповідає по зобов`язаннях Учасника, а Учасник відповідає по зобов`язаннях Товариства тільки в межах належного йому вкладу до Статутного капіталу (том 1, арк. спр. 7-10).

Аналізуючи наведені вище правові норми та положення Статуту позивача, а також обставини справи, місцевий суд вважав обґрунтованими доводи позивача щодо необхідності скасування оскаржуваної постанови, так як звернення приватним виконавцем стягнення на майно у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості можливе у вигляді стягнення на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи.

При цьому з положень Статуту ТОВ «Луганськгаз Збут» вбачається, що його засновник, тобто боржник у виконавчому провадженні ЗВП № 59723667, в межах свого внеску до статутного капіталу позивача, відповідає по зобов`язаннях ТОВ «Луганськгаз Збут», а не своїх власних.

З урахуванням зазначеного суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність оскарженої постанови про арешт майна боржника від 28.10.2019 ЗВП № 59723667, що є підставою для скасування вказаної постанови.

Проте, з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду, з огляду на таке.

Частиною першою статті 22 Закону № 2275-VIII (яку місцевий суд не навів в своєму рішенні) передбачена можливість звернення стягнення на частку учасника товариства, що здійснюється на виконання виконавчого документа про стягнення з учасника грошових коштів або на підставі виконавчого документа про звернення стягнення на частку майнового поручителя, яка передана у заставу в забезпечення зобов`язання іншої особи.

Зазначена правова норма узгоджується з положеннями статей 10 та 53-1 Закону № 1404-VIII.

При цьому посилання позивача та суду першої інстанції на статтю 96 ЦК України витлумачено не вірно.

Так, частиною третьою цієї статті визначено, що учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Такі випадки як раз і встановлено Законами № 2275-VIII та № 1404-VIII.

Отже, Луганський окружний адміністративний суд безпідставно послався на норми ЦК України, які є до того ж нормами загального законодавства, в той час як в спірних правовідносинах необхідно було враховувати норми Законів № 2275-VIII та № 1404-VIII, які є спеціальними законами, та в яких визначено чіткий механізм звернення стягнення на частку (частину частки) учасника товариства.

Відтак, вказані доводи позивача не є підставою для задоволення позову.

Щодо посилання позивача на те, що приватний виконавець Пилипчук В.Г. не повідомив ТОВ «Луганськгаз Збут» про намір звернути стягнення на частку учасника товариства (боржника), а лише направив постанову про арешт майна боржника від 28.10.2019 ЗВП № 59723667, місцевий суд зазначив таке.

Частиною першою статті 13 Закону № 1404-VIII визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як встановлено судом, листом від 28.10.2019 № 531 приватний виконавець Пилипчук В.Г., окрім іншого, відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону № 2275-VIII повідомив ТОВ «Луганськгаз Збут» про намір звернути стягнення на частку учасника ТОВ «Луганськгаз Збут», , що належить боржнику - АТ «Луганськгаз», (том 1, арк. спр. 109).

Відтак, місцевий суд обгрунтовано критично поставився до посилання позивача на те, що приватний виконавець Пилипчук В.Г. не повідомив ТОВ «Луганськгаз Збут» про намір звернути стягнення на частку учасника товариства (боржника), а лише направив постанову про арешт майна боржника від 28.10.2019 ЗВП № 59723667.

З вказаним висновком суду першої інстанції погоджується судова колегія та додатково зазначає про те, що навіть відсутність такого повідомлення (процедура вже звернення стягнення) не може слугувати підставою для скасування постанови про арешт майна боржника, що є предметом позову.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука В.Г. утриматися від прийняття постанов про накладення арешту на майно, що належить боржнику - АТ «Луганськгаз»: частка учасника Товариство з обмеженою відповідальністю «Луганськгаз Збут», , в межах ЗВП № 59723667, місцевий суд не знайшов підстав для задоволення вказаної частини позовних вимог, оскільки задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

В цій частині судове рішення учасниками справи не оскаржене, тому апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, апеляційна скарга третьої особи відповідача частковому задоволенню, судове рішення - частковому скасуванню, а позовні вимоги залишенню без задоволення в повному обсязі.

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, понесені ТОВ «Луганськгаз Збут» судові витрати йому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія Нафтогаз України» задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука Віталія Григоровича задовольнити повністю.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі № 360/4798/19 скасувати в частині задоволення позовних вимог: визнання протиправною та скасуваня постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука Віталія Григоровича про арешт майна боржника від 28.10.2019 ЗВП № 59723667.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганськгаз Збут» до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука Віталія Григоровича, треті особи Публічне акціонерне товриства «Національна акціонерна компанія Нафтогаз України», Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Луганськгаз» про скасування постанови про арешт майна боржника та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі № 360/4798/19 залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Понесені Товариством з обмеженою відповідальністю «Луганськгаз Збут» судові витрати йому не відшкодовуються.

Повне судове рішення 22 січня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді Е. Г. Казначеєв

Т. Г. Гаврищук