Справа № 300/1483/19
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/1483/19 пров. № 857/12565/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Попка Я.С., Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року, ухвалене суддею Остап`юком С.В. у м. Івано-Франківську в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі № 300/1483/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Коломийського управління Головного управління ДФС у Івано-Франківській області, керівника Коломийського управління Головного управління ДФС у Івано-Франківській області Кирика Івана Васильовича про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправним та скасувати вимогу Коломийського управління Головного управління ДФС у Івано-Франківській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-71109-17 від 14.05.2019 року в сумі 22 977,90 грн.

У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що 14.05.2019 року відповідач виніс вимогу про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), як фізичній особі-підприємцю, який здійснює діяльність у сфері права і має прострочену заборгованість зі сплати єдиного внеску.

Позивач вважає цю вимогу протиправною з огляду на те, що відповідно до статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. Оскільки, позивач не здійснює діяльність у сфері права та не отримує доходу від цієї діяльності, то, на його думку, не зобов`язаний сплачувати єдиний внесок.

При цьому, позивач додатково зазначив те, що, на його думку, норма абзацу 2 пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» про те, що якщо платником зазначеним у пунктах 4, 5 та 5-1 Закону не отримано доходу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом, є неконституційною.

Тому, позивач зробив висновок про те, що відповідач безпідставно визначив йому заборгованість зі сплати єдиного внеску та виніс вимогу про сплату цього боргу. На думку позивача, належним способом захисту порушеного права є скасування вимоги про сплату боргу.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду його оскаржив позивач, який просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що суд першої інстанції при вирішенні справи та прийнятті оскарженого рішення порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини справи.

Позивач зазначає, що нарахування єдиного внеску для особи, яка не отримує доходів є недопустимим, а норма абзацу 2 пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яка встановлює відповідний обов`язок, на думку позивача, є неконституційною.

Крім того, позивач у апеляційній скарзі зазначає те, що в розгляді цієї справи у суді першої інстанції брав участь суддя, який підлягає безумовному відводу.

Позиція відповідача у справі зводиться до того, що позивач з 25.10.2006 року зареєстрований фізичною особою-підприємцем, вид діяльності - діяльність у сфері права. В період з грудня 2017 року по травень 2019 позивач допустив заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 22 977, 90 гривень. Відповідач зазначає, що відповідно до абзацу 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний соціальний внесок повинні сплачувати особи, які фактично не здійснюють незалежну професійну діяльність і не отримують від неї доходу, проте перебувають на обліку в органах ДФС та мають відповідний статус.

Оскільки, позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, вид діяльності - діяльність у сфері права, то зобов`язаний сплачувати єдиний внесок, а тому відповідач вважає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-71109-17 від 14.05.2019 в розмірі 22 977, 90 грн. є правомірною.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що 25.10.2006 року ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, вид діяльності - діяльність у сфері права, перебуває на обліку в Коломийському відділенні Головного управління ДФС у Івано-Франківській області, як платник податків, зборів та загальнообов`язкових платежів та як платник єдиного внеску, перебуває на загальній системі оподаткування.

Позивач допустив заборгованість зі сплати єдиного внеску, яка станом на 30.04.2019 року складає 22 977, 90 гривень та утворилась з грудня 2017 року.

14.05.2019 року начальник Коломийського управління Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області виніс вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-71109-17, на підставі якої зобов`язав позивача сплатити заборгованість з єдиного внеску в розмірі 22977, 90 грн.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач правомірно виніс вимогу про сплату боргу з єдиного внеску, оскільки, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, вид діяльності - діяльність у сфері права, перебуває на обліку в Коломийському відділенні Головного управління ДФС у Івано-Франківській області, як платник податків, зборів та загальнообов`язкових платежів та як платник єдиного внеску, а абзац 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зобов`язує платників єдиного внеску сплачувати його незалежно від отримання доходу таким платником.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначено як консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності;

Частиною 1 статті 5 Закону № 2464-VI передбачено, що взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 4, 5 частини 1 статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Частиною 2 статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Абзацом 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI визначено, що у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Згідно з частиною 8 статті 9 цього ж Закону платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону № 2464-VI, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Частиною 12 статті 9 Закону № 2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу).

Отже, на підставі аналізу наведених вище норм апеляційний вважає, що у разі коли особа є фізичною особою-підприємцем або здійснює незалежну професійну діяльність чи поєднує цих два статуси і перебуває на обліку як платник єдиного внеску, то вона зобов`язана сплачувати єдиний внесок, і у випадку, коли дохід від здійснення певної діяльності у неї відсутній.

Цей висновок стосується і позивача, який зареєстрований в органах ДФС як фізична особа-підприємець, яка здійснює незалежну професійну діяльність у сфері права, перебуває на обліку як платник єдиного внеску і, за твердженнями позивача, доходу від цієї діяльності не отримує.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 13 Закону № 2464-VI органи доходів і зборів мають право: стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Частиною 4 статті 25 Закону № 2464-VI визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

14 травня 2019 року Коломийське управління Головного управління ДФС у Івано-Франківській області винесло вимогу про сплату боргу № Ф-71109-17, яку надіслало позивачу 26 червня 2019 року. На підставі цієї вимоги позивача зобов`язано сплатити заборгованість, яка виникла у зв`язку з несплатою єдиного внеску починаючи з грудня 2017 року.

Отже, апеляційний суд вважає, що вимога про сплату боргу прийнята з підстав та у спосіб визначений Законом № 2464-VI.

Крім того, апеляційний суд вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі щодо того, що суддя, який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції підлягає безумовному відводу, з огляду на те, що ці твердження не підтверджені відповідними доказами, а самі доводи не вказують на наявність хоча б однієї з підстав перелічених у статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України для відводу судді.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 300/1483/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Я. С. Попко
Повний текст постанови складений 22.01.2020 року Р. П. Сеник