Справа № 606/681/16-а
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 січня 2020 року

Київ

справа №606/681/16-а

адміністративне провадження №К/9901/17321/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді (судді-доповідача) - Данилевич Н.А.,

суддів - Бевзенка В.М.,

Шевцової Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу Теребовлянської міської ради Тернопільської області на постанову Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 листопада 2016 року (суддя - Малярчук В.В.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2017 року (головуючий суддя - Каралюс В.М., судді - Затолочний В.С., Матковська З.М.) у справі

за позовом ОСОБА_1

до Теребовлянської міської ради Тернопільської області

про скасування розпорядження, -

у с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

4 квітня 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся Теребовлянської міської ради Тернопільської області з позовом до Теребовлянської міської ради Тернопільської області (далі - відповідач, Теребовлянська міська рада), в якому просив скасувати розпорядження Теребовлянського міського голови від 24.02.2016 про його звільнення з посади землевпорядника Підгайчицької сільської ради.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 зазначив, що 29 лютого 2016 року він дізнався від бухгалтера Підгайчицької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області, що 24.02.2016 Теребовлянський міський голова видав розпорядження про його звільнення з посади землевпорядника Підгайчицької сільської ради. Із вказаним розпорядженням його ніхто не ознайомлював, йому було відмовлено в його видачі. Крім того, позивач посилається на те, що повноважень звільняти його як працівника Підгайчицької сільської ради у голови Теребовлянської міської ради не було, оскільки Підгайчицька сільська рада як юридична особа публічного права не ліквідована, а рішення суду першої інстанції в адміністративній справі про добровільне об`єднання територіальних громад не набрало законної сили, оскільки перебуває на перегляді в суді вищої інстанції. Крім того, вважає, що звільнення державного службовця можливе виключно за згодою сторін, при досягненні граничного віку перебування на службі або ліквідації державного органу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Постановою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 листопада 2016 року позов задоволено. Скасовано розпорядження Теребовлянського міського голови від 24 лютого 2016 року №50/2.4 «к» «Про звільнення землевпорядника Підгайчицької сільської ради ОСОБА_1 ».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що Теребовлянський міський голова станом на день винесення розпорядження 24.02.2016 мав повноваження на звільнення землевпорядника Підгайчицької сільської ради. 29.12.2015 року ОСОБА_1 попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади землевпорядника Підгайчицької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області. Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Однак, усупереч вимог вказаної норми, голова Теребовлянської міської ради не витримавши строку два місяці, 24 лютого 2016 року видав розпорядження №50/2.4 «к» «Про звільнення землевпорядника Підгайчицької сільської ради ОСОБА_1 ». Як вбачається із вказаного розпорядження, ОСОБА_1 29 лютого 2016 року звільнено із посади землевпорядника Підгайчицької сільської ради згідно п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. ОСОБА_1 не ознайомлено із змістом розпорядження про його звільнення та не повідомлено про існування вказаного розпорядження, а тому після його видачі позивач продовжував виконувати обов`язки землевпорядника Підгайчицької сільської ради.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Теребовлянська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2017 року апеляційну скаргу Теребовлянської міської ради залишено без задоволення, а постанову Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 листопада 2016 року - без змін.

Апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, погодився з висновками суду першої інстанції і зазначив, що відповідачем не дотримано вимог ч. 1 ст. 49-2 та ч. 2 ст. 47 Кодексу Законів про працю України, чим порушено права позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)

Теребовлянська міська рада (далі - скаржник) у березні 2017 року звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 листопада 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2017 року.

У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 листопада 2016 року і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник зазначив, що про наявність оскаржуваного розпорядження позивачу було відомо ще 29.02.2016, а тому він пропустив строк звернення до суду. Посилається на те, що ОСОБА_1 не з`явився для отримання оскаржуваного розпорядження. Вважає, суди невірно застосували приписи ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки позивача було звільнено через два місяці з моменту попередження, а той факт, що розпорядження прийнято 24.02.2016 не може свідчити про порушення норм трудового законодавства, оскільки юридичні наслідки щодо розірвання трудових відносин наступили з 29.02.2016. Щодо продовження виконання позивачем обов`язків землевпорядника, то такі обставини не відповідають дійсності і не підтверджені жодними доказами.

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2020 зазначену адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 03.02.2011, як переможець конкурсу, призначений на посаду землевпорядника Підгайчицької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області.

Рішенням сесії Підгайчицької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області № 593 від 09.07.2015 надано згоду на добровільне об`єднання територіальних громад сіл Зеленче, Підгора, Семенів, Малів, Підгайчики Підгайчицької сільської ради в Теребовлянську територіальну громаду з центром у місті Теребовля. Це рішення прийнято сесією шляхом голосування, за результатами розгляду ініціативи (пропозиції) Підгайчицького сільського голови (у формі розпорядження № 7 від 24.06.2015) щодо об`єднання та пропозиції Теребовлянської міської ради (у формі листа №228/2.19 від 08.07.2015) щодо об`єднання, за результатами громадських обговорень, відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про добровільне об`єднання територіальних громад".

Рішенням сесії Підгайчицької сільської ради № 596 від 28.07.2015 вирішено територіальним громадам сіл Малів, Семенів, Зеленче, Підгора, Підгайчики Підгайчицької сільської ради об`єднатися з територіальними громадами міста Теребовля, с.Боричівка, с.Вербівці, с.Довге, с.Деренівка, с.Долина, с.Слобідка, с.Кровинка, с.Лошнів, с.Ласківці, с.Мшанець, с.Нова Могильниця, с.Стара Могильниця, с.Острівець, с.Гумниська, с.Застіноче, с.Плебанівка, с.Залав`є, с.Романівка, с.Сущин, с.Остальці в Теребовлянську територіальну громаду з центром в м. Теребовля. Цим же рішенням також: - доручено Теребовлянському міському голові звернутися до Тернопільської обласної ради з клопотанням про утворення Теребовлянської територіальної громади з центром в м. Теребовля; - повноваження Підгайчицького сільського голови припинити з моменту набрання повноважень новообраного органу місцевого самоврядування Теребовлянської спроможної територіальної громади з центром у місті Теребовля; - правонаступником активів і пасивів (зобов`язань) Підгайчицької сільської ради визначити Теребовлянську спроможну територіальну громаду з центром у місті Теребовля, утворену внаслідок добровільного об`єднання.

Постановою Теребовлянського районного суду від 23.12.2015 у адміністративній справі №606/2381/15-а, яку залишено в силі ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2016, відмовлено у визнанні незаконними та скасуванні рішень сесії Підгайчицької сільської ради №593 від 09 липня 2015 року «Про надання згоди на добровільне об`єднання територіальних громад та делегування представника до спільної робочої групи» та рішення Підгайчицької сільської ради №596 від 28 липня 2015 року «Про добровільне об`єднання територіальних громад».

Таким чином, відбулося добровільне об`єднання Підгайчицької сільської ради до Теребовлянської міської ради об`єднаної територіальної громади з центром у місті Теребовля.

Перша сесія Теребовлянської міської ради об`єднаної територіальної громади відбулася 09.12.2015, тому цього ж дня припинилися повноваження сільських рад, які увійшли до складу об`єднаної територіальної громади, та їх посадових осіб, у тому числі і Підгайчицької сільської ради.

29 грудня 2015 року ОСОБА_1 попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади з підстав п. 1 ст. 40 КЗпП та повідомлено йому, що робота (вакансія) за відповідною його професії спеціальності відсутня, а тому не може бути запропонована.

Позивач відмовився ознайомлюватись під розпис із вказаним попередженням, хоча в ньому в рядку «З попередженням ознайомлений» власноруч вписав «від підпису відмовляюсь, попередження визнаю». У зв`язку із його відмовою ознайомитись під розпис із попередженням було 29.12.2015 складено відповідний акт, згідно з яким ОСОБА_1 29.12.2015 об 11 год. 30 хв. оголошено зміст попередження і передано один його примірник.

24 лютого 2016 року головою Теребовлянської міської ради прийнято розпорядження №50/2.4 «к» щодо звільнення землевпорядника Підгайчицької сільської ради ОСОБА_1 з 29 лютого 2016 року згідно з п. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Згідно з ч. 2 і ч. 7 ст. 8 Закону України від 5 лютого 2015 року № 157-VIII «Про добровільне об`єднання територіальних громад» встановлено, що повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, обраних територіальними громадами, що об`єдналися, завершуються в день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною об`єднаною територіальною громадою.

Після завершення повноважень сільських, селищних, міських рад, обраних територіальними громадами, що об`єдналися, їхні виконавчі комітети продовжують здійснювати свої повноваження до затвердження сільською, селищною, міською радою, обраною об`єднаною територіальною громадою, персонального складу її виконавчого комітету. Протягом зазначеного строку сільський, селищний, міський голова, обраний об`єднаною територіальною громадою, очолює такі виконавчі комітети та входить до їх персонального складу.

Після завершення повноважень сільського голови, який одноособово виконував функції виконавчого органу сільської ради у територіальній громаді, що увійшла до об`єднаної територіальної громади, відповідні функції одноособово виконує сільський, селищний, міський голова, обраний об`єднаною територіальною громадою, з дня набуття ним повноважень до затвердження відповідною сільською, селищною, міською радою персонального складу її виконавчого комітету.

Під час проведення реорганізації юридичних осіб - сільських, селищних, міських рад та їхніх виконавчих комітетів повноваження з управління справами таких юридичних осіб здійснює сільський, селищний, міський голова, обраний об`єднаною територіальною громадою.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі: 1) порушення умов реалізації права на державну службу (стаття 4 цього Закону); 2) недотримання пов`язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 16-1 цього Закону; 3) досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону); 4) відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії (стаття 31 цього Закону); 5) виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (стаття 12 цього Закону); 6) відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно ч. 1 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Частиною 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

Законом України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» передбачена можливість звільнення з підстав, передбачених Кодексом законів про працю України.

Також з огляду на приписи ст. 8 Закону України від 5 лютого 2015 року № 157-VIII «Про добровільне об`єднання територіальних громад» Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність у голови Теребовлянської міської ради повноважень на прийняття оскаржуваного розпорядження.

З частини першої ст. 233 Кодексу законів про працю України випливає, що строк звернення до суду обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Невручення в день звільнення розпорядження про звільнення не впливає на правомірність цього розпорядження, проте враховується при вирішенні питання про додержання позивачем строку звернення до суду щодо його оскарження.

Скаржник посилається на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, але не вказує коли вручив йому копію оскаржуваного розпорядження або видав трудову книжку, тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Приписи Кодексу законів про працю України не забороняють роботодавцю видавати наказ про звільнення особи з роботи до дня її звільнення.

При цьому, з ч. 1 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України випливає, що працівник має бути попереджений саме про фактичне вивільнення, а не про прийняття роботодавцем рішення з цього питання.

Зі змісту встановлених судами обставин випливає, що позивача попереджено про наступне вивільнення 29.12.2015, а оскаржуваним розпорядженням від 24.02.2016 № 50/2.4 «к» його звільнено з 29.02.2016.

Отже, скаржником додержано встановлений ч. 1 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України строк попередження працівника про звільнення.

Також судами попередніх інстанцій не було встановлено жодних обставин, які б підтверджували продовження виконання позивачем посадових обов`язків після 29.02.2016.

З огляду на викладене, за наведеними позивачем підставами позову Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 349 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Частинами 1 та 3 ст. 351 КАС України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Теребовлянської міської ради Тернопільської області - задовольнити.

Скасувати постанову Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 листопада 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2017 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 до Теребовлянської міської ради Тернопільської області про скасування розпорядження - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич

Судді В.М. Бевзенко

Н.В. Шевцова