Справа № 280/4114/18
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 січня 2020 року м. Дніпросправа № 280/4114/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпраці у Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року (суддя Бойченко Ю.П., м. Запоріжжя) у справі № 280/4114/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнис»

до Головного управління Держпраці у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування припису та постанови, -

встановив:

У жовтні 2018 року ТОВ «Юнис» звернулось до суду із позовом, у якому просило визнати протиправними та скасувати припис № ЗП1556/315/ПН/П від 23.08.2018 року та постанову № ЗП 1556/315/АН/ТД-ФС від 20.09.2018 року, що винесені ГУ Держпраці у Запорізькій області.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 02.05.2019 року позовні вимоги задоволено.

Вказане рішення мотивоване безпідставністю висновків, викладених у акті інспекційного відвідування позивача щодо допущення ним до виконання трудових обов`язків осіб без укладення відповідних трудових договорів. Зокрема, судом встановлено, що надані позивачем при проведенні інспектування договори мають саме трудовий характер. Відповідно, підстави для застосування до позивача штрафу, передбаченого ч. 2 ст. 265 КЗпП України - відсутні. Крім того, судом першої інстанції зазначено про порушення контролюючим органом порядку направлення акту інспекційного відвідування, а також винесення на підставі вказаного акту припису про усунення виявлених у ході інспектування порушень (а.с. 144-148).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ Держпраці у Запорізькій області оскаржило його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказав на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Водночас, у чому саме полягає неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права скаржником у апеляційній скарзі не зазначено. Також, посилаючись на обставини, встановлені актом інспекційного відвідування, скаржник вказав на обґрунтованість викладених у ньому висновків, а також правомірність застосування на підставі вказаного акту до позивача штрафу, передбаченого нормами абз. 1 ч. 2 ст. 265 КЗпП України. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с. 175-181).

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив у задоволенні останньої відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування своєї позиції позивач вказав на оформлення скаржником результатів інспекційного відвідування без урахування пояснень суб`єкта інспектування, що призвело до винесення на підставі вказаного акту помилкових рішень. Також, позивач вказав на наявність протиріч у позиції скаржника на час складання акту інспекційного відвідування та на час судового розгляду справи, які, зокрема, полягають у тому, що одні й ті самі трудові угоди під час проведення інспектування визначались скаржником як такі, що регулюють трудові відносини, але вже під час судового розгляду, останній кваліфікував їх як договори цивільно-правового характеру. Крім того, позивач вказав, що особи, зазначені скаржником у акті інспекційного відвідування підлягали державному соціальному страхуванню, оскільки з належних їм сум заробітної плати нараховувався та утримувався єдиний соціальний внесок у встановлених законодавством України порядку та розмірах, що актом інспекційного відвідування не спростовано. Також, не спростовано сторонами факту наявності заяв працівників, що стали підставою для оформлення позивачем наказів про прийняття їх на роботу з подальшим укладанням відповідних трудових договорів. Водночас, позивач вказав на те, що висновки скаржника мотивовані відсутністю повідомлення з його сторони органів ДФС про прийняття на роботу працівників за трудовим договором, що не є підставою для застосування штрафу, передбаченого абз. 1 ч. 2 ст. 265 КЗпП України (а.с. 217-221).

У судовому засіданні 15.01.2020 року представник позивача позицію, викладену у відзиві на апеляційну скаргу підтримав.

Представник скаржника в судове засідання 15.01.2020 року не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі.

З огляду на це, враховуючи норми ч. 2 ст. 313 КАС України, справу розглянуто без участі представника скаржника.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та сторонами не заперечується, що на підставі отриманої з ГУ ПФУ в Запорізькій області інформації щодо застрахованих осіб, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами у одного страхувальника більше року (лист від 29.03.2018 р. №6203/04), наказу ГУ Держпраці у Запорізькій області від 09.08.2018 р. №1260 «Про проведення невиїзного інспектування» та направлення від 09.08.2018 р. №622, керуючись ст. 259 КЗпП України та п. 19, 31 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою КМУ від 26.04.2017 № 295 (далі - Порядок № 295), скаржником з 21.08.2018 р. по 23.08.2018 р. проведено невиїзне інспектування ТОВ «Юнис», за результатами якого складено акт від 23.08.2018 р. №ЗП 1556/315/АН (а.с. 21-23, 81-83).

За результатами інспектування встановлено, що позивачем порушено вимоги ч. 3 КЗпП України, а саме: з працівниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 трудові договори (оформлені наказом) не укладалися і повідомлення до органів фіскальної служби не подавалися.

На підставі акту невиїзного інспектування від 23.08.2018 р. №ЗП 1556/315/АН, ГУ Держпраці у Запорізькій області винесено припис про усунення виявлених порушень від 23.08.2018 р.

№ЗП 1556/315/АН/П, яким позивача зобов`язано не допускати порушення вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України під час оформлення трудових відносин, вживати заходів щодо укладення трудового договору та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу у відповідність до вимог чинного законодавства, строк усунення порушень до 30.09.2018 р. (а.с. 24).

З висновками акту ТОВ «Юнис» не погодилось та на підставі п. 21 Порядку № 295, звернулось до скаржника із письмовими запереченнями на акт невиїзного інспектування (вих. від 05.09.2018 р. №320) (а.с. 28-30).

На підставі акту інспекційного відвідування, ГУ Держпраці у Запорізькій області прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 20.09.2018 №ЗП1556/315/АН/ТД-ФС, якою на ТОВ «Юнис» накладено штраф у розмірі 446760,00 грн. (а.с. 43).

Правомірність винесення ГУ Держпраці припису про усунення виявлених порушень від 23.08.2018 р. № ЗП 1556/315/АН/П та постанови про накладення штрафу від 20.09.2018 р. №ЗП1556/315/АН/ТД-ФС є предметом оскарження у межах цієї адміністративної справи.

При вирішенні спору колегія суддів виходить з наступного.

Підставою для винесення скаржником спірних рішень є висновки, зафіксовані у акті невиїзного інспектування від 23.08.2018 р. №ЗП 1556/315/АН (стор. 2 акту) щодо допуску позивачем до роботи чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , без укладання трудового договору на протязі жовтня 2013 року - грудня 2017 року, що порушує вимоги ст. 24 КЗПП України.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч. 1-3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при організованому наборі працівників.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМУ.

Судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що трудові угоди від 14.10.2013 р., укладені з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , передбачають постійний, систематичний характер праці (щоденне прибирання всіх приміщень аптечного складу та прилеглої до нього території). Оплата виконується після підписання сторонами актів прийому-передачі робіт.

З працівником ОСОБА_1 трудову угоду укладено 01.08.2016 р., термін дії угоди до 31.12.2017 р. (тривалість більше року), тобто дана угода також передбачає постійний, систематичний характер праці. За трудовою угодою, укладеною з ОСОБА_1 оплата виконується після підписання актів прийому-передачі робіт.

Виходячи зі змісту цих трудових угод, а також актів прийому-передачі робіт (за 2017 рік), скаржник дійшов висновку, що фактично ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 виконується трудова функція, яка передбачає виконання робіт за посадами (професіями) прибиральник службових приміщень, прибиральник територій. Дані професії передбачені Класифікатором професій ДК 003:2010, затвердженим наказом Держпродспоживстандарту України від 28.07.2010 р. № 327 (зі змінами): прибиральник службових приміщень - код професії за КП 19260, прибиральник території - код професії за КП 19262. У штатних розписах підприємства у 2017 році наявна посада прибиральник службових приміщень.

Також ГУ Держпраці у Запорізькій області під час проведення інспектування встановлено, що ОСОБА_1 виконувала роботи з проведення навчальних тренінгів для персоналу компанії та керівництва: складання навчальних програм; написання методичних посібників і пам`яток; проведення атестації співробітників; складання звітності про виконану роботу. Як вбачається із актів прийому-передачі робіт (за 2017 рік) ОСОБА_1 виконувалася трудова функція, яка передбачає виконання обов`язків за посадою (професією) менеджер (управитель) з персоналу. Дана професія передбачена Класифікатором професій ДК 003:2010, затвердженим наказом Держпродспоживстандарту України від 28.07.2010 р. №327 (зі змінами): менеджер (управитель) з персоналу - код професії за КП 1477.1. Зазначені дії є процесом праці та не передбачають роботи з досягненням конкретного результату, трудова угода, укладена з ОСОБА_1 має постійний, систематичний характер праці, оплата виконується на підставі актів прийому-передачі робіт.

Аналізуючи надані позивачем трудові угоди, скаржник дійшов вірного висновку, що праця за цими трудовими угодами має постійний характер, не передбачає роботи з досягненням конкретного результату та оплата за ними здійснюється регулярно без залежності від обсягів роботи, з чіткою періодичністю та у строки, що слідують за відпрацьованим часом-місяцем, що зазвичай характерно для виплати заробітної плати за трудовим договором, а не для договорів цивільно-правового характеру.

Разом із цим, скаржник дійшов висновку, що ТОВ «Юнис» замість укладання трудових договорів (оформлених наказом) фактично укладено договори цивільно-правового характеру, оскільки вони є такими за своїм змістом, незважаючи на їх назву «трудові угоди», що потягло за собою порушення останнім норм ч. 3 ст. 24 КЗпП України, яке полягає у допуску до роботи працівників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 бкз укладання відповідних трудових договорів та без повідомлення до органів фіскальної служби (стор. 2-4 акту).

На підтвердження своєї позиції, позивачем до матеріалів справи надано накази «Про особовий склад», відповідно до яких до ТОВ «Юнис» за сумісництвом прийнято на роботу ОСОБА_1 (наказ від 29.07.2016 р. №01/08-2к), ОСОБА_3 (наказ від 14.10.2013 р. №14/10-1к), ОСОБА_2 (наказ від 14.10.2013 р. №14/10-2к), ОСОБА_4 (наказ від 14.10.2013 р. №14/10-3к) на підставі їх заяв. До перевірки вказані накази не надавались, оскільки запитом ГУ Держпраці у Запорізькій області від 26.07.2018 р. №08/03.4-06/5802 підприємству не запропоновано їх надати (а.с. 35-42).

Позивач підтверджує укладання трудових угод з працівниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , не заперечує наявності актів прийому-передачі робіт з цими особами, неправильності ведення обліку їх робочого часу, а також не направлення відповідних повідомлень до органів фіскальної служби.

Водночас, позивач зазначає, що під час розгляду акту невиїзного інспектування, адміністрацією ТОВ «Юнис» виявлено, що з моменту встановлення трудових відносин з працівниками-сумісниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , обов`язкова звітність до державних органів по ним помилково надавалась як на осіб, що виконують роботу на підставі договорів цивільно-правового характеру, в той час, як фактично ці працівники перебували з підприємством у трудових відносинах. Саме ця помилкова звітність про наявність на підприємстві осіб, що працюють на умовах цивільно-правових договорів і стала підставою для проведення відповідачем невиїзного інспектування.

Зазначений помилковий облік призвів також і до складання не вірних документів (актів виконаних робіт, табелів обліку робочого часу) та не направлення повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування ЄСВ про прийняття працівника на роботу відповідно ч. 3 ст. 24 КЗпП України.

Разом із цим, позивачем до матеріалів справи надані корегувальний звіт (Таблиця 5. Відомості про трудові відносини осіб; скасовуюча за жовтень 2013 року) згідно з яким, 22.10.2018 р. ТОВ «Юнис» виправлено помилку в податковому обліку (змінено категорію особи) по працівникам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Також надано звіт (Таблиця 5. Відомості про трудові відносини осіб; початкова) за серпень 2016 року по працівнику ОСОБА_1 (а.с. 112-115).

Судом першої інстанції вірно враховано, що нормами ст. 24 КЗпП України, в редакції, чинній на момент укладання трудових угод із вказаними особами, взагалі не вимагалося від роботодавця направлення повідомлення до податкових органів про прийняття працівника на роботу. Також, трудовий договір вважався укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Також колегія суддів погоджується з позицією позивача, підтриманою судом першої інстанції, що наявність повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування ЄСВ про прийняття працівника на роботу, є умовою допуску працівника до роботи, а не обов`язковою умовою укладання трудового договору з робітником.

Отже, відсутність такого повідомлення до органів фіскальної служби про прийняття на роботу при фактично укладеному трудовому договорі між працівником і роботодавцем та виданому наказу про прийняття на роботу - не можуть вважатись допуском до роботи робітника без оформлення трудового договору, чи єдиним доказом прийняття на роботу.

Частиною 2 ст. 265 КзпП України встановлено відповідальність виключно за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків.

Отже, відповідальність за неповідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування ЄСВ про прийняття працівника на роботу вказаною нормою ч. 2 ст. 265 КЗпП України не передбачена.

Щодо сплати позивачем єдиного соціального внеску, в трудових угодах (пп. 1.1 п. 1), укладених ТОВ «Юнис» з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , вказано, що вони не мають права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачують страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням.

Разом із цим, відповідно до ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок - це консолідований страховий внесок збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Платниками внеску відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 цього Закону є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 цього Закону, платники єдиного соціального внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок та вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами та винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Виходячи з наведених норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ЄСВ включає в себе консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі, а порядок його сплати не залежить від того чи застрахована особа працює на умовах трудового договору, чи вона надає послуги за договором цивільно-правового характеру.

Таким чином, незважаючи на умови, викладені в пп. 1.1 п. 1 трудових угод, укладених між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , з винагороди останніх повинен сплачуватись єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Факт обліку позивачем ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , як застрахованих осіб, підтверджується наданими позивачем копіями звітів до фіскальної служби (Таблиця 5. Відомості про трудові відносини осіб), з яких вбачається, що за зазначених осіб ТОВ «Юнис» подавало звітність з початку трудових відносин.

Разом з цим, всупереч вимогам ст. 77КАС України, якими на відповідача, як на суб`єкта владних повноважень, покладено обов`язок доказування правомірності своїх рішень, відповідачем не спростовано факт подання позивачем звітності до податкового органу по вказаним особам та не доведено фактів несплати (неповної сплати) за них сум єдиного соціального внеску або будь-яких податків; акт невиїзного інспектування таких зауважень також не містить.

Натомість, позивачем разом із додатковими поясненнями 14.01.2020 р. надано витяг з акту № 335/08-01-04-01/22136987 від 07.06.2019 р. документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Юнис» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 р. по 31.03.2019 р., з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 30.03.2019р., яким зафіксовано, що за період з 01.01.2011 р. по 30.03.2019 р. звіти надані, внески платником нараховувалися та сплачувалися своєчасно (а.с.а.с. 239-240).

Отже, факт належного нарахування та сплати позивачем у період з 01.01.2011 р. по 30.03.2019 р. єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування підтверджено матеріалами справи.

Крім цього, колегія суддів зазначає про вірне встановлення судом першої інстанції порядку оформлення та направлення позивачу результатів інспекційного відвідування.

Так, згідно п. 5 Порядку № 295, інспекційні відвідування проводяться у роботодавців, працівники яких виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами більше року.

Згідно п. 6 Порядку № 295, під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, інспектор праці може одержати інформацію та/або документи, що стосуються предмета інспекційного відвідування чи невиїзного інспектування від об`єкта відвідування.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не спростовано, що скаржником на адресу ТОВ «Юнис» направлено запит про надання копій документів від 26.07.2018 р. №08/03.4-06/5802 в строк до 02.08.2018 р. , який у встановлений строк виконано позивачем (а.с. 19).

03.09.2018 р. засобами поштового зв`язку позивачем отримано від Головного управління Держпраці у Запорізькій області два примірники оскаржуваних акту та припису для підписання їх підприємством.

Відправлення документів здійснено 27.08.2018 р., що підтверджується роздруківкою з сайту Укрпошти та копією конверту (а.с. 26).

Відповідно до п. 20 Порядку № 295, акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Пунктом 26 Порядку № 295 передбачено, що у разі відмови керівника чи уповноваженого представника об`єкта відвідування від підписання або за неможливості особистого вручення акта і припису, акт та припис складаються у трьох примірниках. Два примірники акта і припису не пізніше ніж протягом наступного робочого дня надсилаються об`єкту відвідування рекомендованим листом з описом документів у ньому та з повідомленням про вручення.

Таким чином, скаржником керівник або уповноважений представник ТОВ «Юнис» для ознайомлення з актом не запрошувались, доказів протилежного суду не надано, через що оскаржувані акт та припис про усунення порушень направлені на адресу позивача в порядку, передбаченому для випадків, коли уповноважені особи об`єкта відвідування відмовляються підписати акт перевірки. Проте, судом встановлено та скаржником не спростовано, що керівник ТОВ «Юнис» від підписання акту не відмовлявся.

Такі дії скаржника порушують вимоги п. 21 та п. 24 Порядку № 295, адже припис та акт надані ТОВ «Юнис» без урахування заперечень та позиції позивача щодо виявлених порушень.

Крім цього, скаржником не виконано вимог п. 26 Порядку № 295 в частині направлення примірників акту та припису об`єкту відвідування, а саме: документи направлено рекомендованим листом з повідомленням без опису документів в ньому, що підтверджується копією конверту, який міститься в матеріалах справи (а.с. 25).

Аналогічно, в порушення п. 27 Порядку № 295, оскаржуваний припис винесено скаржником без урахування заперечень позивача на акт інспекційного відвідування, оскільки оскаржуваний припис про усунення порушень винесено 23.08.2018 р., в той час як заперечення позивача на акт невиїзного інспектування розглянуто скаржником лише 12.09.2018 р., про що свідчить лист № 08/03.4-06/6980 від цієї ж дати (а.с. 68).

Зазначене порушення вимог п. 27 Порядку № 295, призвело до того, що на позивача покладено обов`язок усунути порушення чинного законодавства, а саме порушення вимог ч. 3 ст. 24 КзпП України (допуск до роботи працівників без укладання трудового договору), яке позивач фактично не вчиняв.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року у справі № 280/4114/18 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до статей 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 21.01.2020 року.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов