Справа № 200/13614/19-а
Суддя: Лазарєв В.В.
Дата ухвалення: 2020-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 р. Справа№200/13614/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лазарєва В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Великоновоселківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій та рішень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року до Донецького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до Великоновоселківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - УПФ) про визнання дій та рішень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 10.09.19 звернулася до УПФ із заявою про перерахунок (призначення) пенсії по втраті годувальника. Проте відповідач відмовив у призначенні пенсії за втратою годувальника у зв`язку з тим, що позивач не надала довідку про перебування на повному утриманні померлого чоловіка, або одержання допомоги, що була постійним і основним джерелом засобів для існування.

Позивач, посилаючись на приписи Конституції України, пенсійного законодавства, Першого протоколу до Конвенції з прав людини, вважає рішення УПФ протиправним, оскільки воно прийнято без урахування усіх обставин та не відповідає принципам пенсійного забезпечення.

Виходячи з наведеного, позивач просить: 1) визнати протиправною дії УПФ щодо відмови у перерахунку пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника; 2) визнати протиправним та скасувати рішення УПФ від 20.09.19 № 3018 про відмову у перерахунку пенсії; 3) зобов`язати УПФ призначити (перерахувати) позивачу пенсію по втраті годувальника - чоловіка - ОСОБА_2 з моменту її звернення, тобто, з 10.09.19 у розмірі 50 % від пенсії, яка би належала чоловіку на момент такого звернення.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02.12.19 відкрито провадження у даній справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В ухвалі було запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву зі всіма доказами на його підтвердження, які наявні у відповідача.

Сторони у судове засідання не прибули, про дату, час та місце його проведення були повідомленні належним чином, що підтверджується повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідачем не подано відзив на позовну заяву.

За приписами частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні.

Приймаючи до уваги наведене та враховуючи приписи чинного процесуального законодавства, суд дійшов висновку про розгляд справи у письмовому провадженні та вирішення справи за наявними матеріалами.

Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, дослідивши докази на яких ґрунтується вимоги, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту громадянина України (а.с. 12-16).

Позивач перебуває на обліку УПФ та отримує пенсію по інвалідності у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року (а.с. 18).

01 січня 2017 року помер чоловік позивача, про що 05.12.2018 року складено актовий запис № 62 та видано свідоцтво про смерть (а.с. 22, 26).

10 вересня 2019 року позивач звернулася до Великоновоселківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою, в якій просила перерахувати/призначити пенсію по втраті годувальника - чоловіка ОСОБА_2 (а.с. 35).

До вказаної заяви було додано: довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, паспорт, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудова книжка, військовий квіток, свідоцтво про шлюб, свідоцтво про смерть годувальника, що підтверджується розпискою-повідомлення до заяви (а.с. 36).

19 вересня 2019 року УПФ, розглянувши вищевказану заяву позивача, прийняло рішення № 3018 про відмову у перерахунку пенсії (а.с. 10-11). Відмова обґрунтована тим, що заявником не додано до заяви довідку про перебування заявника на повному утриманні померлого або про одержування від нього допомоги, що була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Позивач оскаржує дії та рішення відповідача, як такі, що прийнято (вчинено) з порушенням норм чинного законодавства та порушує її конституційні права.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Згідно статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно статті 92 Основного закону виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1058- ІV).

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 36 Закону України № 1058-ІV, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються:

1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;

2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні;

3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Отже, в силу наведених норм, необхідними умовами для переходу на пенсію у зв`язку з втратою годувальника є:

- непрацездатність членів сім`ї;

- перебування на утриманні померлого годувальника.

При цьому, постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846) затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пунктом 2.3 якого визначено вичерпний перелік документів, які подаються до заяви про призначення пенсії по втраті годувальника, зокрема:

- документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування особи, якій призначається пенсія, та померлого годувальника;

- свідоцтво про шлюб;

- довідка про склад сім`ї померлого годувальника та копії документів, що засвідчують родинні стосунки члена сім`ї з померлим годувальником (за наявності);

- свідоцтво органу ДРАЦС про смерть годувальника або рішення суду про визнання його безвісно відсутнім або оголошення його померлим;

- документи про місце проживання;

- документ про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника.

Згідно із пунктом 2.11. цього ж Порядку, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки або інші документи про склад сім`ї, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, або документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.

Судом встановлено, що позивач звертаючись до УПФ із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника не додано документу, що засвідчує факт перебування на утриманні померлого годувальника.

Позивач не спростовує, що вона не надала відповідного документу, проте зазначає, що вказані перешкоди не повинні слугувати підставою для відмови їй у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Між тим, у разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку. Доказів щодо встановлення факту перебування на утриманні померлого годувальника в порядку окремого провадження, суду не надано.

Зважаючи на те, що відповідно до вимог статті 36 Закону №1058 та Порядку №22-1, право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника мають члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, а факт перебування позивача на утриманні померлого чоловіка не підтверджений належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку, що УПФ, приймаючи рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника, діяло у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

До того ж, суд вважає необхідним зазначити, що позовні вимоги про визнання протиправними дій щодо відмови у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника є необґрунтованими, через те, що самі по собі дії відповідача не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків, тобто, не впливають на обсяг прав та інтересів позивача, адже правові наслідки в даному випадку має акт індивідуальної дії - рішення УПФ.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Великоновоселківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій та рішень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Суд вирішуючи питання про судові витрати враховує, що позивач є інвалідом 2 групи та звільнення від сплати судового збору у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись нормами Конституції України та Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Великоновоселківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: вул. Центральна, будинок 103, селище міського типу Велика Новосілка, Великоновосілківський район, Донецька область, 85500, ) про визнання дій та рішень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецькій окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Лазарєв