Справа № 640/9281/19
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9281/19 Суддя (судді) першої інстанції: Шулежко В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Василенка Я.М.,

Шурка О.І.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.08.2019 у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайт» до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ділайт» звернулось до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 21.05.2019 № 0106 та № 0106.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.08.2019 адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 21.05.2019 № 0106 та № 0106.

Додатковим рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.08.2019 стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайт» понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 123580,96 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

Не погоджуючись із рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.08.2019, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Представник позивача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила суд залишити рішення Окружного адміністративного суду м. Києва без змін.

У судове засідання представник апелянта не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку TOB «Ділайт» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 30.06.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 30.06.2018, за результатами якої складено акт від 21.11.2018 № 711/26-15-14-01-02/31352431.

Відповідно до висновків акта перевірки, відповідачем виявлено порушення норм податкового законодавства:

пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 та пунктів 140.2 та 140.3 статті 140 Податкового кодексу України, пункту 9 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 290 від 29.11.1999 (далі - «П(С)БО 21»), у результаті чого занижено податок на прибуток підприємств на загальну суму 18484184,00 грн., у тому числі за 2015 рік на суму 10632012,00 грн., за 2017 рік на суму 7564622,00 грн., та II півріччя 2018 року на суму 287550,00 грн. та завищено від`ємне значення об`єкту оподаткування податку на прибуток за II півріччя 2018 року на суму 69245656,00 грн.;

пункту 4 частини другої статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та пункту 1 розділу III наказу Міністерства фінансів України № 435 від 14.04.2015, а саме, несвоєчасне подання звіту за лютий 2015 року.

У подальшому, відповідачем на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, проведено позапланову виїзну перевірку позивача з питань, що стали предметом оскарження за період з 01.01.2015 по 30.06.2018, за результатами якої складено акт від 29.01.2019 № 55/26-15-14-01-02/31352431.

На підставі акта перевірки від 29.01.2019, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 04.03.2019: № 0102, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на загальну суму 20444966,00 грн., у тому числі за податковими зобов`язаннями - 16355973,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 4088993,00 грн.; № 0102, яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 59201411,00 грн.

Не погоджуючись із вищенаведеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач подав до Державної фіскальної служби України скаргу від 18.03.2019 № 1803/1.

За результатами розгляду скарги, рішенням Державної фіскальної служби України від 15.05.2019 № 22342/6/99-99-11-04-01-25 скасовані податкові повідомлення-рішення від 04.03.2019 № 0102 та № 0102 в частинах збільшення грошових зобов`язань та зменшення розміру від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток внаслідок встановлених порушень п.9 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 «Вплив змін валютних курсів», а в інших частинах зазначені податкові повідомлення-рішення - залишені без змін, а скарга позивача - задоволена частково.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки від 29.01.2019 № 55/26-15-14-01-02/31352431 та рішення Державної фіскальної служби України від 15.05.2019 № 22342/6/99-99-11-04-01-25, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 21.05.2019: № 0106, яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на суму 69245656,00 грн.; № 0106, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на загальну суму 4900289,00 грн., з яких за податковими зобов`язаннями - 3920231,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 980058,00 грн.

Вважаючи, що проведена податковим органом планова виїзна перевірка, за результатами якої складено акт, висновки якого про порушення вимог податкового та іншого законодавства є хибними, не ґрунтуються на дійсних фактичних обставинах та зроблені у зв`язку з невірним застосуванням норм податкового законодавства, без належного дослідження наданих позивачем до перевірки первинних документів, у зв`язку із чим, податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, товариство звернулось до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з наступного:

- оскільки умови договору позики дозволяють позивачу погашати позику в період, що менший за 12 місяців, зобов`язання за договором позики не є довгостроковими, що унеможливлює дисконтування кредиторської заборгованості за договором позики;

- П(С)БО 13 не передбачає порядок визначення справедливої вартості та не розглядає й методологію обліку щодо короткострокових та довгострокових фінансових зобов`язань;

- Національними стандартами (положеннями) бухгалтерського обліку не визначено методологію щодо визначення справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань, а відтак, підприємство не зобов`язане визначати методологію оцінки фінансових зобов`язань самостійно, а податковий орган не має права визначати цю методику та давати вказівки платнику податків щодо методики;

- визначення національних стандартів не дозволяє застосувати міжнародні стандарти обліку у разі відсутності методів ведення обліку в національних стандартах. А тому, позиція контролюючого органу щодо посилання на міжнародні стандарти у разі, коли підприємство здійснює облік за національними стандартами є неправомірною та не відповідає положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

- розрахунок застосований контролюючим органом за формулою дисконтування заборгованості позивача є неправомірним, оскільки останній використовував норми МСБО, в той час, як позивач використовує П(С)БО. Контролюючим органом не надано належних, допустимих та достатніх доказів у їх сукупності, про те, що застосування до спірних відносин міжнародних стандартів фінансової звітності є обов`язковим;

- оскільки висновки акта перевірки щодо визначення позивачу доходу від дисконтування кредиторської заборгованості спростовуються нормами чинного законодавства та наявними матеріалами справи, суд першої інстанції дійшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість висновків акта перевірки про порушення позивачем норм п. п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було досліджено, що позивачем укладено з юридичною особою Лондон енд Ріджинал Груп Файненс Лімітед (позичальник) договір позики № 4 від 01.06.2011 щодо надання лінії позики на суму 9482090,00 дол. США, для цілей поповнення обігових коштів позивача. Відсоткова ставка за позикою становила 3% (п. 6.1. Договору позики), кінцевий термін погашення позики - 30.09.2031 (п. 7.1. Договору позики).

Відповідно до внесення змін та доповнень до вказаного договору від 29.09.2018 № 5, викладені терміни погашення позики: 2000000 дол. США до 30.09.2019; 2000000 дол. США до 30.09.2020 та 900000 дол. США до 30.09.2021.

Також, між позивачем та позичальником укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 від 14.03.2016 до зазначеного договору, згідно умов якого, з 01.04.2016 відсоткова ставка за позикою становитиме 1%. З метою реєстрації вказаних змін до договору позики, позивач надав Національному банку України повідомлення про договір, укладений резидентом-позичальником, який не є банком за № 1-17/03 від 17.03.2016.

На підставі вказаного повідомлення відповідачем зроблено висновок, що зобов`язання позивача по сплаті частини позики у сумі 7250000,00 дол. США є довгостроковими зобов`язаннями (оскільки строк їх погашення більше 12 місяців), відповідно до п. 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 № 20.

Контролюючий орган вважає, що позивач повинен був провести дисконтування кредиторської заборгованості (частини позики на суму 7250000,00 дол. США), а також відобразити фінансовий дохід від такого дисконтування та здійснити амортизацію дисконту на кожну наступну дату балансу.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Відповідно до приписів п. п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про зобов`язання та її розкриття у фінансовій звітності визначені Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 № 20.

Згідно п. 4 П(С)БО 11 поточні зобов`язання - це зобов`язання, які будуть погашені протягом операційного циклу підприємства або повинні бути погашені протягом дванадцяти місяців, починаючи з дати балансу. Водночас, довгостроковими зобов`язаннями є всі зобов`язання, які не є поточними зобов`язаннями.

Так, відповідно до п. 5 П(С)БО 11, зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.

Нормами п. 6 П(С)БО 11, передбачено, що з метою бухгалтерського обліку зобов`язання поділяються на довгострокові; поточні; непередбачені зобов`язання; доходи майбутніх періодів.

Водночас, до довгострокових зобов`язань належать: довгострокові кредити банків; інші довгострокові зобов`язання; відстрочені податкові зобов`язання; довгострокові забезпечення (п. 7 П(С)БО 11).

Відповідно до п. 10 П(С)БО 11, довгострокові зобов`язання, на які нараховуються відсотки, відображаються в балансі за їх теперішньою вартістю. Визначення теперішньої вартості залежить від умов та виду зобов`язання.

Отже, необхідності для відображення в балансі довгострокових зобов`язань за їх теперішньою вартістю, останні мають відповідати наступним критеріям: 1) зобов`язання мають бути довгостроковими; 2) на такі зобов`язання мають нараховуватися відсотки. При цьому, зі змісту пункту 10 П(С)БО 11 слідує, що ці дві умови мають існувати одночасно.

Так, в умовах договору № 4 від 01.06.2011, було передбачено, що позика, надана ТОВ «Ділайт» відповідно до цього договору як у відношенні окремих траншів, так і в повному обсязі, може бути погашена останнім достроково, а тому, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що зазначена позика є короткостроковою, тобто, такою, яка може бути погашена в період, менший від 12 місяців, а тому, зобов`язання за договором позики не є довгостроковими, що, у свою чергу, унеможливлює дисконтування кредиторської заборгованості за договором позики.

Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 13 «Фінансові Інструменти», що затверджене наказом Міністерства фінансів України від 30.11.2001 № 559, визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про фінансові інструменти та її розкриття у фінансовій звітності.

Поворотна фінансова допомога відповідає визначенню поняття «фінансовий інструмент», що передбачене у пункті 4 вказаного Положення - контракт, який одночасно приводить до виникнення (збільшення) фінансового активу в одного підприємства і фінансового зобов`язання або інструмента власного капіталу в іншого.

Також, згідно визначених понять у пункті 4 вказаного Положення передбачено, фінансовий актив - це: а) грошові кошти та їх еквіваленти; б) контракт, що надає право отримати грошові кошти або інший фінансовий актив від іншого підприємства; в) контракт, що надає право обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно вигідних умовах; г) інструмент власного капіталу іншого підприємства.

Фінансове зобов`язання - контрактне зобов`язання: а) передати грошові кошти або інший фінансовий актив іншому підприємству; б) обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно невигідних умовах.

Згідно з п. 10 П(С)БО 13, що фінансовий актив або фінансове зобов`язання відображається у балансі, якщо підприємство є стороною-укладачем угоди щодо фінансового інструмента.

Отже, видана позика це фінансовий актив, оскільки є контрактним правом до отримання коштів у майбутньому, а отримана позика - це фінансове зобов`язання, оскільки його погашення призведе до майбутньої виплати коштів.

Згідно з пунктом 29 П(С)БО 13, фінансові інструменти первісно оцінюють та відображають за їх фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості активів, зобов`язань або інструментів власного капіталу, наданих або отриманих в обмін на відповідний фінансовий інструмент, і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням або вибуттям фінансового інструмента (комісійні, обов`язкові збори та платежі при передачі цінних паперів тощо).

Пункт 30 цього Положення передбачає, що на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові активи оцінюються за їх справедливою вартістю.

Колегія суддів вважає, що П(С)БО 13 не передбачає порядок визначення справедливої вартості та не розглядає й методологію обліку щодо короткострокових та довгострокових фінансових зобов`язань, при цьому, пунктом Б5.1.1 Додатка Б до Міжнародного стандарту фінансової звітності 9 «Фінансові інструменти» визначено, що для оцінки справедливої вартості позики, виданої на неринкових умовах, необхідно продисконтувати всі майбутні грошові надходження по такій позиції за переважаючою ринковою ставкою відсотка для аналогічного інструмента з аналогічним кредитним рейтингом. Під аналогічним інструментом розуміється кредит або позика з аналогічним терміном, валютою, типом відсоткової ставки, схемою руху грошових коштів, наявністю застави і базою для нарахування відсотків.

Справедлива вартість виданої позики дорівнюватиме величині усіх майбутніх грошових потоків, дисконтованих за ринковою ставкою відсотка на подібний інструмент (подібний за валютою, строками, типом ставки відсотка та іншими ознаками). Різниця між сумою позики та її справедливою вартістю є витратами. Водночас, в процесі амортизації фінансового активу визнаються фінансові доходи (п.5.7.2 МСФЗ 9).

Згідно з параграфом К384 Додатка В до МСФЗ 9, грошові потоки, пов`язані з короткостроковою дебіторською заборгованістю, не дисконтують, якщо вплив дисконтування є несуттєвим.

Отже, якщо поворотна фінансова допомога є короткостроковою (якщо її буде повернуто протягом 12 місяців), то Позикодавець може не дисконтувати грошові потоки. Якщо ж поворотна допомога є довгостроковою, то необхідно провести дисконтування грошових потоків, суму дисконту віднести на витрати, а в подальшому визнавати фінансові доходи в процесі амортизації такого дисконту.

Разом з тим, пунктом 5.4.2 МСФЗ 9, кращим свідченням справедливої вартості є ціни котирування на активному ринку. Якщо ринок для фінансового інструмента не є активним, суб`єкт господарювання встановлює справедливу вартість, застосовуючи метод оцінювання. Мета застосування методу оцінювання - встановити, якою буде ціна операції на дату оцінки в обміну між незалежними сторонами, виходячи з звичайних міркувань бізнесу.

Згідно пункту Б5.4.3, фінансовий інструмент вважається котируваним на активному ринку, якщо ціни котирування легко і регулярно доступні (за допомогою біржі, дилера, брокера, промислової групи, служби інформації про ціни або регулівного органу) та відображають фактичні й регулярно здійснювані ринкові операції між незалежними сторонами. Справедлива вартість визначається як ціна, узгоджена між зацікавленим покупцем та зацікавленим продавцем в операції незалежних сторін. Мета визначення справедливої вартості для фінансового інструмента, який відкрито купується та продається на активному ринку - отримати ціну, за якою відбулась би операція з цим інструментом (тобто без модифікації або перепакування інструмента) на кінець звітного періоду на найсприятливішому активному ринку, до якого суб`єкт господарювання має безпосередній доступ.

Відповідно до пункту Б5.4.6 МСФЗ 9, якщо ринок для фінансового інструмента не є активним, суб`єкт господарювання встановлює справедливу вартість, застосовуючи метод оцінювання. Цей метод базується на застосуванні останніх ринкових операцій між обізнаними, зацікавленими та незалежними сторонами (якщо вони доступні), посиланні на поточну справедливу вартість іншого інструмента, який є практично таким самим, аналізі дисконтованих грошових потоків та моделі опціонного ціноутворення. Якщо є метод оцінювання, який зазвичай використовують учасники ринку для визначення ціни інструмента, і доведено, що він надає достовірні оцінки цін, отриманих у фактичних ринкових операціях, то суб`єкт господарювання застосовує цей метод.

Пунктом 29 П(С)БО 13, визначено, що позичальник повинен первісно оцінити фінансові зобов`язання (позику) та відобразити її в обліку за фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості зобов`язань (суми позики) і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням фінансового інструмента.

Виходячи з положень МСФЗ перед тим як оцінювати грошові потоки платник податків сам має право визначити за якою методикою їх оцінювати: за ціною котирування ціни на активному ринку чи, застосовуючи метод оцінювання, у разі відсутності активного ринку.

Разом із тим, позивач при веденні бухгалтерського обліку та при складанні фінансової звітності застосовує виключно національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку.

Застосування національних стандартів не дозволяє застосування міжнародних стандартів у разі відсутності методів ведення обліку в національних стандартах. У зв`язку з тим, що позивач застосовує національні стандарти бухгалтерського обліку, посилання контролюючого органу на міжнародні стандарти є протиправним та не відповідає положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Слід врахувати, що платник податків, який здійснює ведення бухгалтерського обліку за національними стандартами не має обов`язку дисконтувати кредиторське зобов`язання.

Таким чином, правова позиція контролюючого органу щодо посилання на міжнародні стандарти у разі, коли підприємство здійснює облік за національними стандартами та не відповідає положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», з чого слідує, що розрахунок, застосований контролюючим органом за формулою дисконтування заборгованості позивача є неправомірним, оскільки використовував норми МСБО, в той же час, позивач використовує П(С)БО.

Щодо доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що остання містить посилання на наступні висновки:

- позивач порушив вимоги п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1ст. 134 ПК України та п. 9 П(С)БО 21 «Вплив змін валютних курсів» у наслідок неправильного відображення курсових різниць за Договором позики;

- договір позики, укладений позивачем, є довгостроковим, а відтак, на переконання апелянта, кредиторська заборгованість позивача за таким договором повинна дисконтуватися, з огляду на що, товариство, у порушення п. п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України та п. 7 П(С)БО 15 «Дохід», п. 29 П(С)БО 13 «Фінансові інструменти», не відобразив фінансовий дохід від такого дисконтування та не здійснив амортизацію дисконту на кожну наступну дату балансу;

- крім того, позивач порушив п. 140.2 та п. 140.3 ст. 140 ПК України, чим завищив різниці на які зменшується сума фінансового результату на суму 244638,00 грн. за 2017 рік.

Так, апелянт в обґрунтування доводів про необхідність відображення платником податків фінансового доходу від дисконтування кредиторської заборгованості, посилається на положення П(С)БО 11, на які, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що для відображення в балансі довгострокових зобов`язань за їх теперішньою вартістю останні мають відповідати одночасно двом критеріям, а саме, зобов`язання мають бути довгостроковими та на них мають нараховуватись відсотки.

Проте, апелянт вказує на обставині довгостроковості договору позики.

Відповідно до п. 10 П(С)БО 11, довгострокові зобов`язання, на які нараховуються відсотки, відображаються в балансі за їх теперішньою вартістю. Визначення теперішньої вартості залежить від умов та виду зобов`язання. При цьому, П(С)БО 11, не конкретизують від яких саме умов та виду зобов`язань може залежати визначення теперішньої вартості.

Згідно із п. 4 П(С)БО 11, теперішня вартість - це дисконтована сума майбутніх платежів (за вирахуванням суми очікуваного відшкодування), яка, як очікується, буде потрібна для погашення зобов`язання в процесі звичайної діяльності підприємства. Тобто, «теперішня вартість» розраховується виходячи з суми майбутніх платежів, які необхідно здійснити для погашення заборгованості, дисконтованої на часову різницю між теперішньою датою та датою платежу.

Отже, дисконтуванню на дату балансу підлягають лише зобов`язання, за якими передбачаються майбутні платежі і тільки на той строк, що залишився до погашення (за умовами договору). Так, можливість здійснення розрахунку теперішньої вартості передбачається тільки у разі наявності розриву в часі між теперішньою датою і датою платежу, з чітким урахуванням погоджкного сторонами договору позики графіку погашення заборгованості.

Слід звернути увагу на те, що п. 7.2 договору позики, встановлено, що, позика, надана товариству відповідно до цього договору як у відношенні окремих траншів, так і в повному обсязі, може бути погашена останнім достроково. (а.с. 22, зворот, т. 1)

Представник позивача у судовому засіданні звернула увагу суду на те, що товариство повернуло частину позики в розмірі 900000,00 доларів США, а саме, від 27.08.2018, від 22.11.2018, від 29.11.2019.

З урахуванням того, що позика за договором може бути погашена достроково та позивачем зазначені положення виконуються, у податкового органу була відсутня інформація щодо періоду погашення заборгованості запозиченими коштами за договором позики, що, у даному випадку, виключає можливість здійснення дисконтування кредиторської заборгованості.

Колегія суддів погоджується з доводами сторони позивача про те, що П(С)БО 11 не встановлює методології визначення теперішньої вартості, а також, не містить жодних визначень, які б роз`яснювали, що таке дисконтована сума майбутніх платежів та яким чином вона обраховується. Зокрема, П(С)БО 11 не містить жодних вимог щодо визнання якогось доходу у зв`язку з особливостями відображення довгострокової заборгованості, а також амортизації дисконту, як це, передбачено МСБО. Водночас, платник податків не зобов`язаний визначати методологію розрахунку теперішньої вартості самостійно, а контролюючий орган, не наділений повноваженнями визначати цю методику самостійно.

Крім того, апелянт, посилаючись на п. 29 П(С)БО 13, наголошує на необхідності дисконтування кредиторської заборгованості позивача у сумі 7250000,00 доларів США, з метою приведення номінальної суми заборгованості до справедливої вартості.

Положеннями п. 29 П(С)БО 13, фінансові інструменти первісно оцінюють та відображають за їх фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості активів, зобов`язань або інструментів власного капіталу, наданих або отриманих в обмін на відповідний фінансовий інструмент, і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням або вибуттям фінансового інструмента (комісійні, обов`язкові збори та платежі при передачі цінних паперів тощо).

При цьому, для обґрунтування своєї позиції щодо необхідності проведення амортизації дисконту, відповідач наводить п. 31 П(С)БО 13, в якому зазначено, що на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові зобов`язання оцінюються за амортизованою собівартістю, крім фінансових зобов`язань, призначених для перепродажу і зобов`язань за похідними фінансовими інструментами.

Однак, П(С)БО 13 не встановлює методику розрахунку та визначення справедливої вартості фінансових інструментів (у тому числі фінансових зобов`язань) та не містить законодавчо визначеної методології встановлення амортизованої собівартості дисконту.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про необхідність застосування П(С)БО 12 «Фінансові інвестиції» та П(С)БО 28 «Зменшення корисності активів», оскільки заборгованість позивача за договором позики у розмірі 7250000,00 доларів США, є фінансовим зобов`язанням позивача, а тому, не може бути кваліфікована активом у розумінні П(С)БО 12 «Фінансові інвестиції» та П(С)БО 28 «Зменшення корисності активів». Норми П(С)БО 12 та П(С)БО 28 не застосовуються для відображення зобов`язань у бухгалтерському обліку.

Також, слід зауважити, що відповідач вказав на те, що операція дисконтування зводиться до формули РV=FV/(1+і) n та розрахував за цією формулою дисконтування заборгованості за договором позики, використовуючи норми МСБО. (а.с. 67 т. 2)

Однак, на переконання колегії суддів, зазначені обгрунтування апелянта не узгоджується з приписами податкового законодавства, з огляду на таке.

Відповідно до п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку; або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Суд першої інстанції дійшов до цілком обгрунтованих висновків про те, що розрахунок застосований контролюючим органом за формулою дисконтування заборгованості позивача є неправомірним, оскільки використовував норми МСБО, в той час, як позивач використовує П(С)БО.

Крім того, відповідачем здійснено всі розрахунки в гривнях, проте, згідно вимог МСБО розрахунок дисконтування та амортизації дисконту потрібно здійснювати у валюті, в якій була отримана позика. У даному випадку, позика отримана у доларах США.

Таким чином, розрахунки також мали б проводитись в доларах США та перераховуватись в гривні на кожну дату балансу, що вказує на те, що контролюючим органом, фактично застосовано гібридний розрахунок з використанням інструментів, що передбачені та регулюються різними стандартами обліку. Розрахунок, проведений відповідачем, свідчить про те, що останнім допущено методологічні та обрахункові помилки при здійсненні відповідних розрахунків.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

10.01.2020 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшла заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 37702,62 грн. (а. с. 100-119 т. 2)

Перевіривши матеріали справи та обгрунтування заяви, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Положеннями ст. 59 Конституції України, передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Слід звернути увагу на те, що до суду апеляційної інстанції стороною позивача було подано заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у якій зазначено (заявлено) про понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції в розмірі 37702,62 грн. До вказаної заяви додано копії:

- рамкового договору № 10-АА/2019 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 30.05.2019, що укладений між АО «КПМГ Право Україна» та ТОВ «Ділайт» на здійснення захисту, представництва та надання правової допомоги; (а.с. 103-105 т. 2)

- додатку 1 «Загальні умови здійснення діяльності» до договору № 10-АА/2019 від 30.05.2019; (а.с. 106-111 т. 2)

- додатку 2 «Стандартні погодинні ставки спеціалістів КПМГ» до договору № 10-АА/2019 від 30.05.2019; (а.с. 112 т. 2)

- завдання № 1 до Рамкового договору;

- деталізації наданих послуг;

- рахунку від 17.12.2019;

- оригінал банківської виписки від 18.12.2019, платіжного доручення від 18.12.2019 № 533;

- акта приймання-передачі послуг від 17.12.2019. (а.с. 113-119 т. 2)

Слід зазначити, що згідно наданої заявником виписки по рахунку та платіжного доручення, що проведені банком, зазначено призначення платежу та міститься прив`язка до договору про надання правової допомоги в даній справі та самої справи. Крім того, в договорі про надання правової допомоги та в актах виконаних робіт (наданих послуг) зазначається, що правнича допомога надана саме в межах розгляду даної справи.

Відповідно до приписів ч. ч. 1-5 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, з аналізу наведених правових норм, вбачається, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, варто зазначити, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Також, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні, а й у разі вчинення інших дій за його межами. Такий висновок висвітлений у постанові від 17.10.2018 у справі № 301/1894/17.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Під час прийняття додаткового рішення в даній справі в частині стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайт» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, серед усього іншого, колегія суддів враховує ціну позову в даній справі, яка є значною, складність предмета спору (доказування), тривалість витраченого часу на опрацювання всіх матеріалів справи у розрізі змісту відзиву на апеляційну скаргу та нетиповість предмета спору, а також обсяг та суть наданих пояснень представником позивача в двох судових засіданнях.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що вказані судові витрати на загальну суму 37702,62 грн., з урахуванням наданих доказів, є доведеними, співмірними з обсягом наданих адвокатами послуг у даній справі та повністю відповідають вимогам приписів ст. 134 КАС України, та підлягають стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань.

Висновки суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

Посилання апелянта щодо невключения позивачем до складу інших доходів суми капіталізованих курсових різниць та завищення суми по відображенню від`ємного значення курсових різниць, не є предметом даного спору, оскільки вказані обставини не були покладені в основу оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Позика, отримана товариством за договором позики не є довгостроковою, оскільки згідно умов договору, сторонами погоджено можливість дострокового погашення позики, а позивальник здійснює погашення суми боргу.

Положення П(С)БО не зобов`язують платника податків проводити дисконтування кредиторської заборгованості за договором позики, а тому, розрахунок, застосований відповідачем за формулою дисконтування заборгованості є неправомірним, оскільки податковий орган використовував норми МСБО, в той час, як позивач використовує П(С)БО.

Для цілей бухгалтерського обліку, позивач, у зв`язку зі зміною відсоткової ставки за договором позики, не отримував будь-якого доходу в розумінні П(С)БО 15 «Дохід», тобто, не відбулось ні збільшення активів, ні зменшення власних зобов`язань.

Суд апеляційної інстанції констатує, що відповідачем не доведена, а позивачем спростована, правомірність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Щодо клопотання сторони позивача про застосування до апелянта заходів процесуального примусу у вигляді штрафу, колегія суддів вважає його необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки в силу наданих учасникам процесу прав, останні мають право висловлювати власну правову позицію у обраний ним спосіб, що унеможливлює притягати такого учасника справи до відповідальності за «дублювання висновків акта перевірки в апеляційній скарзі». Зловживань правами колегією суддів зі сторони апелянта не встановлено.

Щодо заяви позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає її обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі, шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 37702,62 грн.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 132, 134, 139, 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.08.2019 - залишити без змін.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ділайт» (01001, м. Київ, Майдан Незалежності, ПТП №1, Сектор В, ) понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 37702,62 грн. (тридцять сім тисяч сімсот дві гривні 62 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Я.М. Василенко

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено 22.01.2020.