Справа № 160/4356/19
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2020 року Справа № 160/4356/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
при секретарі Ткач Л.А.
представника позивача Шпакової Т.С.
представника відповідача Іванова І.Д.
представника третьої особи Іванова І.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) Військова частина НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, виплату грошового забезпечення, -
13.05.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) Військова частина НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України, в якому просить суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ начальника 4-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 432-ОС від 27.12.2018 року, в частині припинення (розірвання) контракту, виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 ;
- визнати незаконним та скасувати наказ начальника Харківського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 431-ОС від 27.12.2018 року;
- поновити капітана ОСОБА_1 (П-005821) на посаді заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип А) з персоналу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип А);
- виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (заробітну плату) за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом начальника 4-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 432-С від 27.12.2018 року припинено (розірвано) контракт, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення капітана ОСОБА_1 (П-005821), який знаходиться в розпорядженні начальника загону (остання займана посада заступник начальника відділення інспекторів прикордонної служби «Дніпро» (тип «А») з персоналу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип А) з персоналу відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип А), без надання права носіння військової форми одягу, звільненого в запас наказом начальника Харківського прикордонного загону № 431-ОС від 27.12.2018 року за підпунктом «ж» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Позивач зазначає, що наказ № 431-ОС від 27.12.2018 року, про який зазначено в наказі № 432-ОС від 27.12.2018 року, не отримував, зі змістом наказу не ознайомлювався, підстави звільнення позивачеві фактично не відомі. Позивач вказує, що не був повідомлений про майбутнє звільнення за два місяці до звільнення. Окрім того, позивач наголошує, що з боку відповідача не здійснювалися дії, направлені на повідомлення позивача про притягнення до дисциплінарної відповідальності, наслідком якого стало припинення (розірвання) контракту. Не погоджуючись з вищевказаними наказами, позивач вважає їх протиправними, такими, що підлягають скасуванню, оскільки прийняті з порушенням норм чинного законодавства та без наявності відповідних повноважень.
Ухвалою суду від 20.05.2019 року було поновлено строк звернення позивачу до суду та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування. Окрім того, встановлено третій особі строк для подання пояснень щодо позову та відзиву.
04.06.2019 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
05.06.2019 року ухвалою суду було задоволено клопотання та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.
11.06.2019 року до суду надійшло клопотання від представника відповідача про відкладення розгляду справи.
12.06.2019 року до суду надійшло клопотання від представника позивача про відкладення розгляду справи. Ухвалою суду провадження по справі зупинялось.
06.09.2019 року до суду надійшло клопотання від представника відповідача та представника третьої особи про розгляд справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду клопотання було задоволено та призначено розгляд справи в режимі відеоконференції.
04.06.2019 року Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України було надано до суду письмові пояснення на адміністративний позов. Третя особа вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Позивач військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ) не проходив, на грошовому забезпеченні не перебував. Начальником східного регіонального управління Державної прикордонної служби України жодного наказу про припинення (розірвання) контракту з позивачем, звільнення його з військової служби, виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, у тому числі і накази № 431-ОС від 27.12.2018 року та за № 432-ОС від 27.11.2019 року, не видавалися. Документи, які слугували підставою звільнення позивача з військової служби, у тому числі накази про притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності, у Східному управлінні Державної прикордонної служби України відсутні. Зазначає, що правовідносини з приводу проходження та звільнення з військової служби врегульовані Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115/2009. Військовослужбовці правового статусу «працівник не мають», а проходять особливий вид публічної служби, перебуваючи на державному забезпеченні. Проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому дія Кодексу законів про працю України на них не поширюється. Таким чином, й норми Кодексу законів про працю України стосовно звільнення з військової служби не можуть поширюватись на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями з приводу питань щодо відносин проходження військової служби. Окрім того, за поясненням третьої особи, відповідач декілька разів притягувався до адміністративної відповідальності. Тому, Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Заперечуючи проти позову, 19.06.2019 року відповідачем було надано до суду відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи. Відповідач зазначає, що позивач проходив військову службу за контрактом в Харківському прикордонному загоні. Наказом начальника Харківського прикордонного загону «По особовому складу» від 27.12.2018 року № 431-ос позивача було звільнено в запас Збройних сил України за підпунктом «ж» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яким передбачено підстави звільнення військовослужбовців під час дії особливого періоду. Також, відповідач наголошує, що протягом року позивача було тричі притягнуто до дисциплінарної відповідальності на підставі письмових наказів, а саме: начальника Східного регіонального управління Держприкордонслужби України від 03.08.2018 року № 453-АГ, начальника Харківського прикордонного загону від 07.08.2018 року № 1077-АГ, начальника Харківського прикордонного загону від 02.10.2018 року № 1349-АГ, про що позивача повідомлено під підпис. Окрім того, відповідач зазначає, позивача було повідомлено більш ніж за два місяці про припинення (розірвання) контракту. Відповідач зауважує, що законодавство про працю, норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню, не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, тощо). Таким чином, відповідач зазначає, що діяв в межах та у спосіб, перебачений чинним законодавством України, тому просить відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.
У судове засідання прибули представник позивача, представник відповідача та третьої особи.
Представник позивача під час судового розгляду справи підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити.
Представник відповідача та третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог.
Суд, заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та начальником Східного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України генерал-лейтенантом Кучеренком Андрієм Аркадійовичем було укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби в державній прикордонній службі України, терміном на п`ять років, з 26.06.2014 року по 26.06.2019 року.
Протягом 2018 року позивача було тричі притягнуто до дисциплінарної відповідальності на підставі письмових наказів, а саме: начальника Східного регіонального управління Держприкордонслужби України від 03.08.2018 року № 453-АГ «Про результати службового розслідування» та оголошено дисциплінарне стягнення «попередження про неповну службову відповідність»; начальника Харківського прикордонного загону від 07.08.2018 року № 1077-АГ «Про результати службового розслідування» та оголошено дисциплінарне стягнення «сувора догана»; начальника Харківського прикордонного загону від 02.10.2018 року № 1349-АГ «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та накладено дисциплінарне стягнення «догана».
Судом встановлено, що наказом начальника 4-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 27.12.2018 року № 431-ОС «По особовому складу» звільнено з військової служби за підпунктом «ж» (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у запас капітана ОСОБА_1 (П-005821), який знаходиться в розпорядженні начальника загону (остання займана посада заступник начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип А) з персоналу відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип А), без надання права носіння військової форми одягу.
Наказом начальника 4-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 27.12.2018 року № 432-ОС «По особовому складу» припинено (розірвано) контракт, виключено зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення капітана ОСОБА_1 (П-005821), який знаходиться в розпорядженні начальника загону (остання займана посада заступник начальника відділення інспекторів прикордонної служби «Дніпро» (тип А) з персоналу відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип А), без надання права носіння військової форми одягу, звільненого в запас наказом начальника 4-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 431-ОС від 27.12.2018 року за підпунктом «ж» (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Не погодившись з прийнятими наказами № 431- ОС від 27.12.2018 року та № 432-ОС від 27.12.2018 року, вважаючи, що позивач підлягає поновленню на посаді заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби «Дніпро» (тип А) з персоналу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип А) та має право на виплату грошового забезпечення (заробітної плати) за час вимушеного прогулу позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України, у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
За приписами ч. 1 ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
Статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» врегульовано питання звільнення з військової служби. Зокрема, відповідно до підпункту «ж» п. 2 ч. 5 вказаної статті контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації), зокрема, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем.
Слід вказати, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
За Конституцією України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію, а відповідний указ Президента України підлягає затвердженню Верховною Радою України (п. 31 ч. 1 ст. 85, п. 20 ч. 1 с. 106 Конституції України).
Протягом 2014-2015 років Президентом України приймались рішення про часткову мобілізацію, а саме: Указ президента України від 17.03.2014 року № 303 (затверджено Законом України від 17.03.2014 року № 1126-VII), Указ Президента України від 06.05.2014 року № 454 (затверджено Законом України від 06.05.2014 року № 1240-VII), Указ Президента України від 21.06.2014 року № 607 (затверджено Законом України від 22.07.2014 року № 1595-VII), Указ Президента України від 14.01.2015 року № 15 (затверджено Законом України від 15.01.2015 року № 113-VIІI).
Указом Президента України від 14.01.2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію» Кабінету Міністрів України було доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність; установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня повна готовність.
Кабінетом Міністрів України було прийнято відповідне розпорядження № 674р від 01.07.2015 року.
Разом з тим, Законом України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Натомість, Законом України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» передбачена демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1).
Згідно ст. 11 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» відповідно до повноважень, визначених Конституцією України, Президент України, зокрема, приймає рішення про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію та про демобілізацію із внесенням їх на затвердження Верховною Радою України. Проте, відповідних рішень щодо демобілізації Президентом України не приймалось.
Таким чином, в даному випадку, при прийнятті наказу про звільнення слід застосовувати п.п. «ж» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (надалі - Положення).
Пунктом 284 Положення визначено, що військовослужбовця може бути звільнено з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем в разі, коли протягом останніх 12 місяців за неналежне виконання або відмову від виконання взятих на себе під час укладання контракту про проходження військової служби чи контракту про навчання обов`язків він два або більше разів притягувався до матеріальної, адміністративної, кримінальної або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності.
Виходячи із системного аналізу п.п. «ж» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та п. 284 Положення можна зробити висновок, що підставою для припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби військовослужбовця, з яким укладено контракт на проходження військової служби, за наведеними нормами є систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, яке полягає, у тому числі, коли протягом останніх 12 місяців за неналежне виконання взятих на себе під час укладання контракту про проходження військової служби обов`язків військовослужбовець два або більше разів притягувався до дисциплінарної відповідальності на підставі письмового наказу.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування визначені у Дисциплінарному статуті Збройних Сил України, затвердженому Законом України від 24.03.1999 р. № 551-XIV, дія якого поширюється, в тому числі на Державну прикордонну службу України.
Статтею 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту передбачено, що в разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Відповідно до статті 68 Дисциплінарного статуту на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) попередження про неповну службову відповідність; д) пониження в посаді; е) пониження військового звання на один ступінь; є) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; ж) позбавлення військового звання.
При цьому, суд зазначає, що законодавством не визначено умов щодо градації (від менш суворого до більш суворого) застосування того чи іншого виду стягнення командиром (начальником), не передбачено.
Суд зазначає, що для притягнення до дисциплінарної відповідальності достатньо, щоб був зафіксований сам факт порушення та невиконання (неналежне виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку.
Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 813/3020/16.
Таким чином, наділивши державні органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.
Дискреційне право органу державної влади обумовлене певною свободою (тобто, вільним, або адміністративним розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.
Як вже встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, за 2018 рік позивача було тричі притягнуто до дисциплінарної відповідальності на підставі письмових наказів, а саме: начальника Східного регіонального управління Держприкордонслужби України від 03.08.2018 року № 453-АГ «Про результати службового розслідування» та оголошено дисциплінарне стягнення «попередження про неповну службову відповідність»; начальника Харківського прикордонного загону від 07.08.2018 року № 1077-АГ «Про результати службового розслідування» та оголошено дисциплінарне стягнення «сувора догана»; начальника Харківського прикордонного загону від 02.10.2018 року № 1349-АГ «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та накладено дисциплінарне стягнення «догана».
Відповідно до п.86 Дисциплінарного статуту ЗСУ, військовослужбовець, який вважає, що не вчинив правопорушення, має право протягом місяця з часу накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командирові або звернутися до суду у визначений законом строк.
Суд зазначає, що позивач у встановленому законом порядку не оскаржив зазначені вище накази ні до старшого командира, ні до суду, відтак дисциплінарні стягнення на час прийняття рішення про звільнення позивача та винесення оскаржуваних наказів не були зняті чи скасовані. Доказів протилежного позивачем до суду не надано.
Таким чином, наведене свідчить, що позивач протягом останніх 12 місяців проходження військової служби за контрактом за неналежне виконання взятих на себе під час укладання контракту про проходження військової служби обов`язків три рази притягувався до дисциплінарної відповідальності на підставі письмових наказів, що, відповідно до п.п «ж» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та п. 284 Положення, є підставою для припинення (розірвання) контракту, укладеного із ним, та звільнення його з військової служби.
Суд не приймає до уваги твердження позивача щодо того, що відповідачем не вчинялися дії стосовно повідомлення позивача про притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки з матеріалів справи, а саме, наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, вбачається, що позивач ознайомлений з вказаними наказами під підпис. Таким чином, суд доходить висновку, що позивач був належним чином повідомлений про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Щодо твердження позивача стосовно неповідомлення останнього про звільнення за два місяці, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 36 Положення про дострокове припинення (розірвання) контракту з ініціативи командування військовослужбовець письмово попереджається начальником органу Держприкордонслужби, в якому він проходить військову службу за контрактом, у строк, встановлений законодавством.
Разом з тим, судом встановлено, що позивача було повідомлено про припинення (розірвання) контракту.
Так, на виконання ухвали суду від 25.11.2018 року щодо витребування письмових доказів, Центрально-Чечелівським об`єднаним районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки Дніпропетровської області надано належним чином завірені копії документів, а саме: Контракту про проходження військової служби ОСОБА_1 , Подання до звільнення з військової служби у запас ОСОБА_1 , з яким позивач ознайомлений 05.11.2018 року, аркуш бесіди з особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, відповідно до якого вбачається, що бесіду проведено 03.10.2018 року, позивачем зазначено, що заперечення будуть надані у встановлений законодавством термін, а також міститься підпис позивача від 03.10.2018 року, аркуш попередження про дострокове припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби від 03.10.2018 року, з якого вбачається, що в графі «заяви, клопотання» позивачем зазначено про те, що «будуть надані у встановлений законодавством термін, не згоден. 03.10.2018 р.», міститься підпис позивача про ознайомлення.
Таким чином, з вищезазначених документів вбачається, що позивач був обізнаний про припинення (розірвання) контракту більш, ніж за два місяці до такого розірвання.
Щодо зауваження позивача стосовно того, що за текстом оспорюваного наказу № 432-ОС від 27.12.2018 року застосовувалося покарання у вигляді обмеження волі, суд зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що наказом начальника 4-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної східної прикордонної служби України від 04.06.2019 року № 259-ОС «По особовому складу» внесено зміни, а саме, абзац 4 п. 5.1 наказу начальника загону від 27.12.2018 року № 432-ОС «На момент обмеження волі станом на 25.06.2018 року мав право на відпустку у кількості 15 діб. Відповідно до Закону України «1054-IV від 11.05.2007 року, провести відрахування із грошового забезпечення за 12 діб відпустки, що була використана надмірно.» викладено в редакції, - «На момент застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту станом на 25.06.2018 року мав право на відпустку у кількості 15 діб. Відповідно до Закону України «1054-IV від 11.05.2007 року, провести відрахування із грошового забезпечення за 12 діб відпустки, що була використана надмірно.». Підставою для внесення змін у зазначений наказ є ухвала Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2018 року у справі № 204/4661/18.
Таким чином, суд доходить до висновку що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу начальника 4-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 432-ОС від 27.12.2018 року, в частині припинення (розірвання) контракту, виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 та визнання незаконним та скасування наказу начальника Харківського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 431-ОС від 27.12.2018 року не підлягають задоволенню.
Також суд зазначає, що позовна вимога про поновлення капітана ОСОБА_1 (П-005821) на посаді заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби «Дніпро» (тип А) з персоналу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип А) не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від двох перших вимог.
Щодо позовної вимоги про виплату позивачеві грошового забезпечення (заробітної плати) за час вимушеного прогулу на підставі норм Кодексу законів про працю України, суд зазначає наступне.
Порядок проходження служби у Збройних силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.
Відповідно до ст. 1 ст. 1 Кодексу законів про працю України, зазначений Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
При цьому, слід зазначити, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з військовими частинами, а проходять особливий вид публічної служби, перебуваючи на державному забезпеченні.
Кодекс законів про працю регулює трудові відносини працівників, а в даному випадку предметом спору є правовідносини щодо проходження військової служби, які регулюються нормами спеціального законодавства та не можуть підмінюватися нормами Кодексу законів про працю України, оскільки позивач був саме військовослужбовцем, а не працівником.
Військовослужбовці правового статусу «працівник» не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому дія Кодексу законів про працю України на них не поширюється, його норми з приводу звільнення та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу не можуть поширюватись на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями стосовно відносин щодо проходження військової служби.
Окрім того, Пленум Верховного суду України Постановою № 13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначає, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).
Таким чином, зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд, згідно зі ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За вказаних обставин суд зазначає, що відповідачем надано належні докази правомірності прийняття оскаржуваних наказів. Позивачем у ході судового розгляду не надано належних та достатніх доказів, що свідчили б про протиправність, прийнятих відповідачем, наказів від 27.12.2018 року № 431-ОС та № 432-ОС.
Таким чином, суд дійшов до висновку, що оскаржувані накази начальника 4-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 432-ОС від 27.12.2018 року та № 431-ОС від 27.12.2018 року, є правомірними та скасуванню не підлягають.
На відповідача, як суб`єкта владних повноважень, покладений обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Крім того, суд зазначає, що на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору, як позивач у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) Військова частина НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, виплату грошового забезпечення - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 21.01.2020 року.

Суддя Суддя І.О. Лозицька