Справа № 460/4484/19
Суддя: Друзенко Н.В.
Дата ухвалення: 2020-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

23 січня 2020 року м. Рівне №460/4484/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання Романчук В.В. розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доУправління Служби безпеки України в Рівненській області
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

26.12.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління Служби безпеки України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік (сімдесят календарних днів), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.07.2019.

Ухвалою від 28.12.2019 відкрито провадження в адміністративній справі №460/4484/19 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою від 21.01.2019 відмовлено у клопотанні Управління СБУ в Рівненській області про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

На обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач в період з 01 серпня 1998 року по 31 липня 2019 року проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Рівненській області, під час якої отримав статус учасника бойових дій. Під час проходження військової служби додаткову пільгову відпустку учасника бойових дій в 2015, 2016, 2017, 2018 і 2019 роках не використовував. 31 липня 2019 року, згідно наказу Служби безпеки України № 916-ос, був виключений зі списків особового складу Управління Служби безпеки України в Рівненській області. При цьому, станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового відповідач не провів з позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки у зв`язку з настанням особливого періоду позивач не мав змоги скористатися додатковою відпусткою із збереженням заробітної плати. Позивач вважає, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 року по 2019 рік (сімдесят календарних днів), передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки норми цього Закону не обмежують та не припиняють право учасників бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення її мобілізації. За таких обставин, просив в судовому порядку зобов`язати нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку.

17.01.2020 на адресу суду надійшов відзив Управління Служби безпеки України в Рівненській області на позовну заяву (а.с.21-24). На обґрунтування заперечень відповідачем вказано, що виходячи з вимог статті 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», додаткова відпустка учасникам бойових дій, передбачена статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» не має обов`язкового щорічного характеру. Вона не надається у наступному році у разі її невикористання в минулому році, в тому числі, після закінчення дії особливого періоду, з урахуванням норм статті 10-1 вищеназваного Закону. Згідно роз`яснень Міністерства соціальної політики України (лист від 04.08.2016 № 430/13/116-16), додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів визначена відповідною статтею Закону України «Про відпустки», яка відноситься до розділу III цього Закону, тому вона не належить до виду щорічних відпусток, а отже, на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток. Крім того, статтею 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Означеною нормою не передбачено виплату грошової компенсації у разі невикористання додаткової відпустки учасникам бойових дій. За наведеного, рішення та дії Управління Служби безпеки України в Рівненській області про відмову позивачу у виплаті грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період 2015-2019 років, є правомірними та відповідають (відповідали) вимогам чинного на відповідний період законодавства України. Свою правову позицію сторона відповідача підкріпила листом Фінансово-економічного управління Служби безпеки України щодо виплати грошової компенсації у разі невикористання додаткової відпустки учасниками бойових дій від 19.06.2019 №21/3/1-2313. З цих підстав, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Розглянувши позовну заяву та відзив на неї, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Згідно військового квитка офіцера запасу НОМЕР_1 ОСОБА_1 в період з 01 серпня 1998 року по 31 липня 2019 року проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Рівненській області, де отримував грошове забезпечення. Звільнений у запас згідно наказу голови Служби безпеки України № 916-ос від 18.07.2019. Виключений зі списків особового складу Управління Служби безпеки України в Рівненській області 31.07.2019 (а.с.11-13).

16.09.2015 ОСОБА_1 було видано посвідчення серії НОМЕР_2 (безтермінове), яким підтверджено його право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.10).

05.12.2019 Начальником фінансового відділу УСБУ в Рівненській області видано довідку №17/538, якою посвідчено, що грошова компенсація за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ОСОБА_1 не нараховувалася та виплата не проводилася. Згідно з пунктом 56 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України ОСОБА_1 нарахована та виплачена грошова компенсація за 15 невикористаних днів щорічної відпустки за 2019 рік в сумі 8209,25 грн. Грошове забезпечення ОСОБА_1 на день звільнення з військової служби станом на 31 липня 2019 року становить 16418,50 грн. (а.с.15).

10.12.2019 Головним спеціалістом СМТО УСБУ в Рівненській області видано довідку №67/11/8118 за матеріалами особової справи, якою посвідчено, що офіцер запасу Управління СБУ в Рівненській області ОСОБА_1 дійсно з 03 квітня по 04 липня 2015 року приймав безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції на території Донецької області (наказ керівника АТЦ при СБУ №0143т від 27.04.2015) та має статус учасника бойових дій згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 16.09.2015. Згідно матеріалів особової справи ОСОБА_1 в період з 2015 по 2019 рік не використовував додаткову відпустку як учасник бойових дій (а.с.16).

04.12.2019 позивач звернувся до відповідача із зверненням щодо нарахування та виплати грошової компенсації за додаткові відпустки, як учаснику бойових дій.

Листом від 12.12.2019 №14/5-67/12 Т.в.о. начальника Управління Служби безпеки України в Рівненській області, повідомлено, що відповідно до статі 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів. Під час дії особливого періоду військовослужбовцям надаються: щорічні основні відпустки; відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення до 10 календарних днів); відпустка за станом здоров`я (на підставі військово-лікарської комісії); відпустка військовослужбовцям-жінкам у-зв`язку з вагітністю та пологами і до досягнення дитини трирічного віку. Надання інших відпусток в особливий період законодавством не передбачено. Із матеріалів особової справи встановлено, що з моменту набуття статусу учасника бойових дій (16.09.2015) ОСОБА_1 жодного разу не звертався з клопотанням про надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Додаткова відпустка учаснику бойових дій не належить до категорії щорічних, вона надається в календарному році та, у разі не використання, її не можна переносити на наступний календарний рік. Законодавством не передбачено також і можливості заміни такої відпустки грошовою компенсацією. Таким чином, при підготовці наказу про виключення зі списків особового складу регіонального органу, ОСОБА_1 не передбачалась виплата компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій (а.с.14).

Не погодившись з правомірністю дій відповідача щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993, учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996, передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 цього Закону, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 цього Закону передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пунктів 17-19 цієї ж статті, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 та «Про оборону України» №1932-XII від 06.12.1991.

Стаття 1 Закону України «Про оборону України» №1932-XII від 06.12.1991 визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За визначенням статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, за статтею 1 цього Закону, мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Разом з тим, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991, не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993, пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 та статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993.

Щодо покликання відповідача роз`яснення Міністерства соціальної політики України та Фінансово-економічного управління Служби безпеки України щодо виплати грошової компенсації у разі невикористання додаткової відпустки учасниками бойових дій, то суд звертає увагу, що листи міністерств, інших центральних органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами і не можуть встановлювати нові правові норми, а мають лише інформаційний, рекомендаційний, роз`яснювальний характер та є службовою кореспонденцією.

В свою чергу відповідач як суб`єкт владних повноважень повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 справі «Тимошенко проти України» (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту "законності", передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що при звільненні з військової служби у запас ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» , у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією наведеною у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18, що також підтверджена постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №620/4218/18. А тому враховуються при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.

За наведених обставин, позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання бездіяльності Управління Служби безпеки України в Рівненській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 року по 2019 рік (14 днів на 5 років = сімдесят календарних днів), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.07.2019, та відновленню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за вказаний період.

Правові підстави для застосування положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат не надав.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до Управління Служби безпеки України в Рівненській області (, вул.Відінська, 4, м.Рівне, 33023) задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Рівненській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік (сімдесят календарних днів), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 31.07.2019.

Зобов`язати Управління Служби безпеки України в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік (сімдесят календарних днів), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 31.07.2019.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 23 січня 2020 року.

Суддя Друзенко Н.В.