Справа № 428/13029/19
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року справа №428/13029/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Арабей Т.Г., Гаврищук Т. Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 грудня 2019 р. у справі № 428/13029/19 (головуючий І інстанції Баронін Д.Б.) за позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції Карагозова Микити Олександровича про визнання дій незаконними, визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до поліцейського роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції Карагозова Микити Олександровича (далі - відповідач), в якому просив: визнати дії відповідача незаконними, визнати протиправною та скасування постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАк № 1759421 від 17.11.2019.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 грудня 2019 року адміністративний позов залишено без задоволення, а постанову поліцейського роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції Карагозова Микити Олександровича у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАк № 1759421 від 17.11.2019 - залишено без змін.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду яке на його думку прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції під час розгляду справи не взято до уваги наведені позивачем пояснення. Відеозапис розпочинається безпосередньо з маневру, проте, обставини які передували маневру не зафіксовані, та судом не досліджувались. На автомобілі який об`їжджав позивач був увімкнений сигнал покажчика правого повороту на вимоги п. 9.2 ПДР України, який мав намір зупинитися та зупинявся. Оскільки на вулиці вже було темна пора доби, через автомобіль ВАЗ який рухався попереду, позивач не міг побачити розмітку 1.41.1 «зебра» ПДР України. На проїзній частині перед пішохідним переходом відсутня дорожня розмітка 1.25, яка дублює зображення знака 1.32. У порушення ДСТУ 4100-2014 «Дорожні знаки» дорожній знак 1.32 встановлений не на відстані 50-100 м. до початку небезпечної ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

17.11.2019 року поліцейським роти № 2 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції Карагозовим Микитою Олександровичем в м. Сєвєродонецьку, вул. Гагаріна, 119, було винесено постанову серії ЕАк № 1759421 у справі про адміністративне правопорушення, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, та накладено штраф у розмірі 425 грн. 00 коп.

Відповідно до вищезазначеної постанови, позивач 17.11.2019 о 17 год. 20 хв., керуючи транспортним засобом MITSUBISHI OUTLANDER, здійснив обгін ближче ніж за 50 м перед пішохідним переходом у населеному пункті, чим порушив п. 14.6 «в» Правил дорожнього руху.

У пункті 9 вищевказаної постанови вказано, що до неї додається відеореєстратор Xiaomy та бодікамера ВВ00058.

Відмовляючи в задоволені позовних вимогах, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було надано докази на користь вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 35 Закону № 580-VIII, поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Відповідно до статті 52 Закону № 580-VIII, контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).

Статтею 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи, в тому числі: про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (зокрема, частини 2 статті 122 КУпАП).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Частиною 2 статті 122 КУпАП встановлено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР ).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до п. 1.3. ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно з пунктом 1.9. ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Абз. 1 п. 1.5 Розділу 1 ПДР України: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Відповідно до п. 1.10. Розділу 1 ПДР України, випередження - рух транспортного засобу із швидкістю, що перевищує швидкість попутного транспортного засобу, що рухається поряд по суміжній смузі.

Обгін - випередження одного або кількох транспортних засобів, пов`язане з виїздом на смугу зустрічного руху.

Пунктом 2.3 ПДР України передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний зокрема: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Згідно з п. 8.1. Правил дорожнього руху регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Відповідно до п. 8.2. Правил дорожнього руху дорожні знаки мають перевагу перед дорожньою розміткою і можуть бути постійними, тимчасовими та із змінною інформацією.

Положеннями п. 8.4. ПДР України встановлено, що дорожні знаки (додаток 1) поділяються на групи, зокрема: а) попереджувальні знаки. Інформують водіїв про наближення до небезпечної ділянки дороги і характер небезпеки. Під час руху по цій ділянці необхідно вжити заходів для безпечного проїзду; ґ) інформаційно-вказівні знаки. Запроваджують або скасовують певний режим руху, а також інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об`єктів, територій, де діють спеціальні правила.

Відповідно до п. 8.5 ПДР України, дорожня розмітка (додаток 2) поділяється на горизонтальну та вертикальну і використовується окремо або разом з дорожніми знаками, вимоги яких вона підкреслює або уточнює.

Відповідно до розділу 33 ПДР України, дорожній знак 1.32 «Пішохідний перехід» означає наближення до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою.

Суд зазначає, що вказаний знак інформує учасників дорожнього руху про наближення до місця, де може здійснюватися нерегульований перехід проїзної частини пішоходами. При цьому, наближаючись до таких пішохідних переходів, водії зобов`язані знизити швидкість руху свого транспортного засобу, а в разі створення перешкоди або небезпеки для руху пішоходів зупинитися перед пішохідним переходом згідно з пунктом 18.1 Правил.

Відповідно до розділу 33 ПДР України, дорожній знак 5.35.1-5.35.2 «Пішохідний перехід». Знак 5.35.1 встановлюється праворуч від дороги на ближній межі переходу, а знак 5.35.2 - ліворуч від дороги на дальній межі переходу.

Суд зазначає, що вказані знаки використовуються для позначення місць, призначених для організованого переходу пішоходами проїзної частини. Знак 5.35.1 встановлюється праворуч від дороги, а знак 5.35.2 - ліворуч.

За п. 18.1 Правил, наближаючись до дорожніх знаків 5.35.1 та 5.35.2 («Пішохідний перехід»), водій зобов`язаний знизити швидкість і, можливо, зупинитися в разі виникнення небезпеки або перешкоди для руху пішоходів, які переходять проїзну частину.

Відповідно до розділу 34 ПДР України, розмітка 1.14.1, 1.14.3, 1.14.4 («зебра», у тому числі червоно-білого кольору)- позначають нерегульований пішохідний перехід; розміткою 1.14.3 позначається пішохідний перехід з підвищеною вірогідністю виникнення дорожньо-транспортних пригод; розміткою 1.14.4 позначається місце переходу сліпих пішоходів.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про дорожній рух», пішохід, тобто особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу (до пішоходів належать також особи, які рухаються в інвалідних колясках без двигунів, ведуть велосипед, мопед чи мотоцикл, везуть санки, візок, дитячу або інвалідну коляску), має право, зокрема, на переважне перетинання проїзної частини по позначених пішохідних переходах.

Відповідно до пункту 14.6 (в) ПДР України, обгін заборонено ближче ніж за 50 м перед пішохідним переходом у населеному пункті і 100 м - поза населеним пунктом.

Суд зазначає, що заборонено обгін ближче ніж за 50 м до пішохідного переходу у населеному пункті і за 100 м за його межами, з метою забезпечення безпеки пішоходів на пішохідних переходах і гарантування їхніх прав на переважний рух пішохідним переходом.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно частини 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 КАС України, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, досліджуючи наявні в матеріалах справи відеозаписи, встановив, що на ньому зафіксовано момент обгону автомобіля, а саме, автомобіль позивача MITSUBISHI OUTLANDER виїхавши на зустрічну смугу руху, здійснив обгін іншого транспортного засобу, який рухався поруч по суміжній смузі руху. При цьому, початок маневру здійснений позивачем ближче ніж за 50 м перед пішохідним переходом, а закінчення відбулось вже на відстані після пішохідного переходу. Тобто, обгін здійснений безпосередньо на пішохідному переході.

З відеозапису вбачаться, що дорожня ділянка на якій розміщена дорожня розмітка 1.14.1 та дорожній знак 5.35.1 ПДР України була добре освітлена та на початок маневру була в зоні видимості, що надавало можливість позивачу їх ідентифікувати.

Суд не приймає посилання апелянта на те, що автомобіль який об`їжджав позивач рухався з увімкненим сигналом покажчика правого повороту на вимоги п. 9.2 ПДР України, та мав намір зупинитися та зупинявся, оскільки вказане не відповідає дійсності та спростовується відеозаписом з якого вбачається, що автомобіль який рухався попереду не зупинявся.

Щодо посилання позивача на обов`язковість наявності знаку1.32 на відстані 50-100 м. до початку небезпечної ділянки, та відповідної дорожньої розмітки 1.25, відповідно до вимог ДСТУ 4100-2014 «Дорожні знаки», суд зазначає наступне.

Відповідно п. 10.3.33 ДСТУ 4100-2014 «Дорожні знаки», знак 1.32 «Пішохідний перехід» поза населеними пунктами потрібно встановлювати перед усіма позначеними знаками 5.35.1, 5.35.2 і/або розміткою 1.14 нерегульованими пішохідними переходами, а в населених пунктах - перед переходами, відстань видимості яких менша ніж 150 м.

Знак 1.32 допускають не встановлювати перед пішохідними переходами, розміщеними на перехрестях.

За п.10.7.33 ДСТУ, знаки 5.35.1 і 5.35.2 «Пішохідний перехід» потрібно застосовувати для позначення місць, призначених для організованого переходу пішоходів через проїзну частину, якщо інтенсивність руху автотранспорту перевищує 300 авт/год в обох напрямках та більше ніж 100 пішоходів перетинають проїзну частину хоча б в одну годину будь-якого дня тижня.

Знак 5.35.1 потрібно встановлювати праворуч від дороги, знак 5.35.2 - ліворуч. На дорогах з розділювальною смугою, де кожна з проїзних частин має дві і більше смуг руху, знак 5.35.2 потрібно встановлювати ліворуч від кожної з проїзних частин на розділювальній смузі.

У разі відсутності на переході розмітки 1.14.1-1.14.3 знаки 5.35.1 і 5.35.2 повинні бути встановлені так, щоб знак 5.35.1 містився відносно транспортних засобів, що наближаються до пере ходу, на ближній межі переходу, а знак 5.35.2 - на дальній.

Ширину нерозміченого пішохідного переходу між поперечними перетинами дороги, де вста новлені знаки 5.35.1 і 5.35.2, потрібно визначати залежно від інтенсивності пішохідного потоку з розрахунку 1 м на 500 піш/год, але вона повинна становити не менше ніж 4 м.

Знак 5.35.2 допускають розташовувати на зворотному боці знака 5.35.1, призначеного для водіїв зустрічного напрямку.

На регульованих перехрестях, зокрема і на тих, які позначено дорожньою розміткою 1.14.3 і світлофорну сигналізацію не переводять у режим жовтого миготіння, знаки 5.35.1 і 5.35.2 можна не встановлювати.

На нерегульованих перехрестях з нерозміченими пішохідними переходами за умови, що внутрішня межа переходу співпаде з краєм проїзної частини, знаки 5.35.1 і 5.35.2 допускають установлювати тільки на зовнішніх межах переходу.

Суд зазначає, що оскільки у даному випадку пішохідний перехід розміщений на перехресті, знак 1.32 допускається не встановлювати. Суд зазначає, що у даному випадку ділянка дороги та пішохідний перехід містять обов`язкову дорожню розмітку 1.14.1 та дорожній знак 5.35.1. Зазанчене спростовує доводи позивача щодо відсутності з його боку порушень внаслідок недодержання вимог відносно встановлення попереджувального знаку 1.32.

Зважаючи на викладене, суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для притягнення позивача до відповідальності за порушення ним правил дорожнього руху, ознаки якого підпадають під дію ч.2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно ч.2 статті 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що наданим відеозаписом зафіксовано факт порушення позивачем вимог п.14.6 (в) ПДР України, будь-яких протиріч при дослідженні цих доказів щодо наявності в діях позивача адміністративного правопорушення, не має.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене, перевіривши доводи, викладені скаржником в скарзі, суд не вбачає обставин, які б давали підстави ставити під сумнів правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 271, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 грудня 2019 р. у справі № 428/13029/19 - залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 грудня 2019 р. у справі № 428/13029/19 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Повне судове рішення проголошено та підписано 22 січня 2020 року

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді Т.Г. Арабей

Т.Г. Гаврищук