Справа № 420/4919/19
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/4919/19
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.

Дата і місце ухвалення: 22.10.2019р., м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лук`янчук О.В.

при секретарі - Рябоконь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу від 15.08.2019р. №155 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення відповідних документів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ГУ ДМС України в Одеській області під час повторного розгляду його звернення щодо надання захисту в Україні не прийняло до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Сирії, а також Російської Федерації; залишено без уваги висновки рішення суду по справі №1540/4163/18, зокрема, те, що позивач має малолітню дитину від цивільної дружини ОСОБА_2 , яку в судовому порядку зобов`язано визнати особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач посилався на те, що у випадку повернення в Сирію його життю та свободі буде загрожувати небезпека, що суперечить ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод». Інформація по країнах громадянської приналежності позивача - Сирії, а також Російської Федерації, свідчить про існування реальної загрози і позивач зробив реальну спробу обґрунтування свою заяву, виконавши всі умови щодо звернення до міграційного органу, у зв`язку із чим висновок відповідача про очевидну необґрунтованість звернення позивача є формальним та безпідставним.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 15.08.2019р. №155 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення від 22.10.2019р., з прийняттям нового судового рішення - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано, що ГУ ДМС України відмовило в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту на підставі ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки позивач прибув на територію України не з метою возз`єднання родини та станом на дату прийняття оскаржуваного рішення не був чоловіком особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Також, апелянт посилається на те, що матеріалами особової справи позивача, де в повній мірі проведено процедурні дії, передбачені ст.7-9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", п.п. 4.1-5.2 Правил розгляду та оформлення документів про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України №649 від 07.09.2011 року, у повному обсязі досліджено всі обставини справи, а саме: прийнято до розгляду заяву позивача, проведено анкетування та неодноразові інтерв`ювання, враховані всі документи та пояснення, надані позивачем, а також, інформацію по країні походження.

Посилається апелянт і на те, що вперше позивач звернувся за міжнародним захистом 05.05.2015р., як громадянин РФ (особова справа №2015OD0132), тобто більше 4 років пройшло між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям до України та часом звернення з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. На даний час розгляд заяви призупинено на підставі наказу ГУДМС в Одеській області від 30.03.2018р. №62 через зникнення особи та уникнення проходження процедурних заходів, а із клопотанням щодо поновлення розгляду заяви позивач не звертався. Крім того, до моменту першого звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач перебував на території України в якості нелегального мігранта. Вдруге позивач звернувся з вказаною заявою 20.07.2018р., як особа, яка має подвійне громадянство Сирії та РФ. За таких умов, позивачем порушено вимоги ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , особа з подвійним громадянством Сирійської Арабської Республіки та Російської Федерації, уродженець населеного пункту Аль-Фуруклюс , області Хомс, Сирія. Громадянство Сирії отримав за народженням, громадянство Російської Федерації отримав у 1998 році на території Сирії через членство у комуністичній партії Сирії. За національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт, проживає у цивільному шлюбі з громадянкою Сирії ОСОБА_2 , з якою виховує спільну доньку - ОСОБА_5 , громадянку України.

Перше звернення ОСОБА_1 за міжнародним захистом відбулось 05.05.2015р., як громадянина Російської Федерації (особова справа №2015OD0132). Проте, позивач територіальний підрозділ ДМС не відвідав, що унеможливило проведення відповідної процедури та наказом № 62 від 30.03.2018р. розгляд заяви позивача про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, було призупинено.

20.07.2018р. відбулось повторне звернення ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як особи, яка має подвійне громадянство.

Щодо причин звернення за міжнародним захистом ОСОБА_1 зазначив побоювання примусового призову до збройних сил Сирії в умовах загострення соціально-політичної ситуації в країні та небажання користуватися захистом другої країни громадянської належності через відсутність майна у вказаній країні та конфлікт з колишньою цивільною дружиною.

01 серпня 2018 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за результатами розгляду заяви та особової справи ОСОБА_1 .

Відповідно до наказу Головного Управління ДМС України в Одеській області №145 від 01 серпня 2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», відповідно п. п. 4,6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та п. п. 4.3, 4.4. Правил наказу МВС від 07.09.2011 року №649, приймаючи до уваги письмовий висновок начальника відділу соціальної інтеграції Юзіка Є.С., стосовно матеріалів особової справи №2018OD105, особі з подвійним громадянством Сирії та Російської Федерації, ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15 серпня 2018 року позивач отримав повідомлення №5/1-619 від 01 серпня 2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вищевказаним наказом, позивач звернувся з позовною заявою до суду, в результаті чого рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.04.2019р. по справі №1540/4163/18, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2019р., наказ Головного управління ДМС в Одеській області №145 від 01.08.2018р. «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту» визнано протиправним та скасовано; зобов`язано Головне управління ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з урахуванням статті 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вирішуючи вищезазначений спір, суди надали оцінку доводам органу міграційної служби щодо підстав, які слугували для прийняття оскаржуваного наказу. Зокрема, ГУ ДМС в Одеській області послалось на очевидну необґрунтованість клопотання ОСОБА_1 та свідомого приховування важливих фактів, а саме:

- побоювання позивача зазнати примусового призову до лав збройних сил Сирії у разі повернення до вказаної країни спростовується тим фактом, що граничний вік служби в збройних силах Сирії становить 42 роки (на час звернення за захистом позивачу було 52 роки);

- побоювання та небажання повертатись на постійне місце проживання до Російської Федерації через колишній конфлікт зі співмешканкою (позивач не пам`ятає її ім`я та прізвище) не містить умов для визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до п.1, 13 частини 1 статті Закону України. Крім того, під час опитування позивач не надав обґрунтованої інформації щодо передумов конфлікту та його учасників, зокрема ОСОБА_1 не називає установчих даних вказаної особи (жінки), ступені та тривалості стосунків із вказаною особою (шлюб, цивільний шлюб, сумісне проживання, тощо), регіону її походження (зазначені Чечня, Дагестан та Узбекистан), кількості та вигляду отриманих погроз та суті таких погроз;

- інформація надана позивачем під час двох звернень за міжнародним захистом від 05.05.2015р. та 20.07.2018р. містить суттєві відмінності, зокрема приховування подвійного громадянства під час першого звернення, надання інформації про перебування у офіційних шлюбних стосунках у Російській Федерації;

- свідоме приховування та не надання для зберігання до ГУ ДМС України в Одеській області документів, що посвідчують особу позивача, зокрема сирійське посвідчення особи, неможливість пояснити обставини анулювання паспортного документу громадянина Російської Федерації та відсутність оригіналу паспортного документу громадянина Сирії;

- не можливість пояснити обставини потрапляння в Україну в 2011 році за паспортним документом громадянина Російської Федерації, зокрема, відсутність відповідного штампу про в`їзд в Україну у вказаний період часу;

- суттєві відмінності щодо строків проживання у Російській Федерації - під час співбесіди 01.08.2018р. ОСОБА_1 зазначив, що перебував на території Російської Федерації 1 місяць у 2012 році, виїзд здійснено з метою пошуку роботи, в подальшому повідомив, що фактично проживав із жінкою на території Російської Федерації протягом 10 років, в ході подальшого опитування надав інформацію, що почав сумісно проживати із вказаною жінкою з 1993 року. В свою чергу, паспортний документ громадянина Російської Федерації містить лише інформацію, про перебування на території Російської Федерації у період з 14.05.2014р. по 27.05.2014р. та з 02.09.2014р. по 24.09.2014р. Копія сирійського паспортного документу містить лише 2 сторінки документу, встановити виїзди за вказаним документом позивача не вбачається можливим;

- не надання об`єктивної інформації щодо ситуації з близькими родичами, які наразі проживають в Сирії та поза її межами.

При цьому, при вирішенні спору судом було враховано, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 грудня 2018 року, яке набрало законної сили 18 січня 2019 року, заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу - задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_2 сім`єю без реєстрації шлюбу. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають спільну доньку, громадянку України - ОСОБА_5 .

Крім того, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року по справі № 815/5100/16, яке набрало законної сили 24 січня 2019 року, позовну заяву ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 23 березня 2018 року №110-18, зобов`язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задоволено у повному обсязі. Зокрема, зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

Встановивши вищезазначені обставини, Одеський окружний адміністративний суд, керуючись ст.4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно з якою Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, рішенням від 17.04.2019р. зобов`язав ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з урахуванням вищезазначеної статті.

На виконання вищезазначеного судового рішення ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ від 29.07.2019р. №142 про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи заявника Управління дійшло висновків, що ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженців та осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено висновком про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказаний висновок Управління обґрунтований тим, що за результатами розгляду встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадянської належності. Крім того, в ході проведення процедурних заходів виявлено факти надання позивачем завідомо неправдоподібної інформації та свідомого приховування важливих фактів історії, які він не зміг належним чином обґрунтувати, що в сукупності знижує рівень довіри до клопотання та свідчить про його необґрунтованість.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 15.08.2019р. №155 ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з правомірністю та обґрунтованістю вказаного наказу позивач оскаржив його в судовому порядку.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 , виходив з того, що єдність сім`ї є одним з основоположних принципів міжнародного права. Право на єдність - невід`ємний елемент загального визнання сім`ї як основного осередку суспільства, що має право на захист і допомогу. Це право закріплено в універсальних і регіональних документах про права людини і в міжнародному гуманітарному праві; воно є у всіх людей, незалежно від їх статусу, тому воно діє і в ситуаціях, пов`язаних з біженцями.

За висновками суду першої інстанції, відповідач приймаючи оскаржуване рішення, діяв всупереч вимог, визначених Конституцією та законами України, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не розсудливо та без дотриманням принципу рівності перед законом.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції Україні органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно ст.4 вказаного Закону Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Члени сім`ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз`єднання сім`ї в`їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону.

У разі якщо біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, не зможуть надати офіційні документальні докази сімейного зв`язку з членами своєї сім`ї, беруться до уваги інші докази, які мають бути оцінені відповідно до законодавства України. Відмова у возз`єднанні сім`ї не може ґрунтуватися виключно на підставі відсутності документів, що підтверджують факт сімейного зв`язку.

Біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, можуть з метою возз`єднання сім`ї без перешкод залишити територію України.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктом 1.2 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 7 вересня 2011 року №649 (далі - Правила №649), інформація про країну походження - це інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, УВКБ ООН, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Відповідно до пункту е) п. 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом, протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється, в тому числі, з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Приписами пункту 4.1 Правил №649 передбачено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: проводить співбесіду із заявником; розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 грудня 2018 року по справі № 509/4811/18, яке набрало законної сили 18 січня 2019 року, заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу - задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_2 сім`єю без реєстрації шлюбу. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають спільну доньку, громадянку України - ОСОБА_5 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року по справі №815/5100/18, яке набрало законної сили 24 січня 2019 року, позовну заяву ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 23 березня 2018 року №110-18, зобов`язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задоволено у повному обсязі. Зокрема, зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

Одеський окружний адміністративний суд, встановивши вищезазначені обставини, керуючись ст.4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішенням від 17.04.2019р., залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2019р., зобов`язав ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з урахуванням вищезазначеної статті.

Повторно відмовляючи позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідач виходив з того, що за результатами розгляду встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Разом з тим, в повідомлені про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не зазначено про невідповідність обставин справи ст.4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на підставі якої рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.04.2019р. було зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з урахуванням зазначеної статті.

З вказаного слідує, що відповідачем проігноровано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.04.2019р. та не враховано підчас повторного розгляду заяви позивача всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час повторного розгляду зави позивача ГУ ДМС в Одеській області діяло всупереч вимог, визначених Конституцією та законами України, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не розсудливо та без дотриманням принципу рівності перед законом.

Стосовно доводів апелянта про те, що ГУ ДМС України відмовило в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту на підставі ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», так як позивач прибув на територію України не з метою возз`єднання родини та станом на дату прийняття оскаржуваного рішення не був чоловіком особи, яка потребує додаткового захисту в Україні колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджено та судом першої інстанції встановлено, що у позивача відсутні підстави набуття статусу біженця на підставі Закону України №3671-VI. Проте, судом встановлено важливий факт проживання позивача із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що мають спільну доньку, громадянку України. Крім того, іншим рішенням суду, яке набрало законної сили, зобов`язано ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

Обираючи спосіб захисту порушеного права суд першої інстанції правильно врахував положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту). Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Встановивши протиправність оскаржуваного рішення, що полягає у невідповідності висновків декларативним підходам до захисту прав осіб, які звертаються за захистом, невідповідності формам солідарності у теперішній кризовій ситуації країни походження позивача, факту наявності у позивача дружини, відносно якої судами України прийнято рішення про зобов`язання ДМС України надати форму захисту, при відсутності у позивача конвенційних ознак біженця, однак за наявності підстав для возз`єднання сім`ї, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо оформлення документів про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 січня 2020 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук