Справа № 360/445/19
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2020 року справа №360/445/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Сіваченка І.В., Ястребової Л.В., секретаря судового засідання Сухова М.Є., за участю позивача - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 р. у справі № 360/445/19 (головуючий І інстанції А.Г. Секірська) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про визнання дій та бездіяльності незаконними, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач-1, в/ НОМЕР_2 ), Міністерства оборони України (далі відповідач-2, Міноборони, МОУ), в якому просив:

-визнати незаконними та протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України в частині відмови звільнити позивача з військової служби за станом здоров`я у запас, відповідно до підпункту б пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово лікарської комісії про непридатність до військової служби;

-визнати незаконними та протиправними накази військової частини НОМЕР_1 від 28.10.2018 за № 354 та від 18.11.2018 за № 385 щодо зарахування позивача у розпорядження командира частини у зв`язку з відсутністю на службі більше 10 днів без поважних причин, та призупинення всіх виплат грошового забезпечення з 22.10.2018 по 04.02.2019;

-визнати незаконним та протиправним наказ від 08.02.2019 № 33 про виключення зі списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення в частині: вислуга років у Збройних силах становить: календарна 03 роки 11 місяців 10 днів; виплату щомісячної премії в розмірі 138 % посадового окладу, надбавки за особливості проходження служби в розмірі 65 % посадового окладу, з урахуванням окладу за військове звання, надбавки за вислугу років, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, та деяких інших осіб за період з 05 по 08 лютого 2019 року; провести відрахування із грошового забезпечення за 5 днів щорічної основної відпустки за 2018 рік, що були використані, за той період часу, коли військовослужбовець знаходився у самовільному залишенні військової частини, відповідно до абзацу четвертого пункту 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей; матеріальна допомога для вирішення соціально побутових питань відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, та деяких інших осіб за 2018 рік виплачена, оскільки на день виключення зі списку зазначена допомога не виплачувалась; виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 3 повних календарних роки служби, у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я, відповідно до частини другої статті 15 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей;

-визнати незаконними та протиправними дії Міністерства оборони України в частині ненадання обґрунтованої відповіді на скарги та заяви від 31.10.2018, 06.12.2018 та 26.12.2018 та позбавлення законного права: на особисте викладення своїх аргументів, пояснень особі, яка проводить перевірку заяв та скарг, звернутися за допомогою до свідків, подати додаткові матеріали, що стосуються справи, чи клопотати, щоб їх вимагав командир або орган, який розглядає заяву або скаргу, бути присутнім під час розгляду заяви чи скарги, ознайомитися з матеріалами перевірки заяви чи скарги згідно статті 112 Закону України Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України;

-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 внести зміни до наказу від 08.02.2019 № 33 про виключення зі списку особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення в частині: вислуга років у Збройних силах становить: календарна 04 роки 2 місяці 25 днів; виплату щомісячної премії в розмірі 138% посадового окладу, надбавки за особливості проходження служби в розмірі 65 % посадового окладу, з урахуванням окладу за військове звання, надбавки за вислугу років, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, та деяких інших осіб за період з 01 по 08 лютого 2019 року; виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 4 повних календарних років служби, у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я, відповідно до частини другої статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей; провести відрахування із грошового забезпечення за 5 днів щорічної основної відпустки за 2018 рік, що були використані, за той період часу, коли військовослужбовець знаходився у самовільному залишенні військової частини, відповідно до абзацу четвертого пункту 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей; матеріальна допомога для вирішення соціально побутових питань відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, та деяких інших осіб за 2018 рік не виплачена, оскільки на день виключення зі списку зазначена допомога не виплачувалась;

-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити незаконно утримані кошти з грошового забезпечення позивача за 5 днів щорічної основної відпустки за 2018 рік, що були використані, за той період часу, коли військовослужбовець знаходився у самовільному залишенні військової частини, відповідно до абзацу четвертого пункту 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей;

-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, та деяких інших осіб за 2018 рік;

-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити грошове забезпечення за весь час перебування у розпорядження командира частини НОМЕР_1 включно до дня виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з урахуванням змін у нормах грошового забезпечення, та з урахуванням компенсації за несвоєчасну виплату грошових доходів, відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати;

-зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути звернення від 31.10.2018, 06.12.2018 та 26.12.2018 із забезпечення прав позивача на: особисто викласти свої аргументи особі, яка перевіряє заяву чи скаргу, звернутися за допомогою до свідків; подати додаткові матеріали, що стосуються справи, чи клопотати, щоб їх вимагав командир або орган, який розглядає заяву або скаргу; бути присутнім під час розгляду заяви чи скарги; ознайомитися з матеріалами перевірки заяви чи скарги, та права на отримання обґрунтованої відповіді на порушені питання у зверненнях, згідно статті 112 Закону України Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України;

-на відшкодування моральної шкоди стягнути з військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України солідарно 50 000 грн.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено частково, а саме суд:

-визнав протиправним та скасував пункт 9 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 жовтня 2018 року № 354, яким визначено вважати таким, що самовільно залишив військову частину, зняти з усіх видів забезпечення та припинити виплати з 22 жовтня 2018 року молодшому сержанту ОСОБА_1 , водію-машиністу екскаватора відділення інженерної техніки інженерно дорожнього взводу інженерно технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ;

-визнав протиправним та скасував пункт 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18 листопада 2018 року № 385 щодо зарахування у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 з 17 листопада 2018 року молодшого сержанта ОСОБА_1 , водія-машиніста екскаватора відділення інженерної техніки інженерно дорожнього взводу інженерно технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ;

-визнав пункт 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08 лютого 2019 року № 33 протиправним в частині обчислення календарної вислуги років ОСОБА_1 , виплати грошового забезпечення за період з 05 по 08 лютого 2019 року, виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 3 повних календарних роки служби у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я;

-визнав протиправним та скасував пункт 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08 лютого 2019 року № 33 в частині проведення відрахування із грошового забезпечення за 5 днів щорічної основної відпустки за 2018 рік, що були використані, за той період часу, коли військовослужбовець знаходився в самовільному залишенні військової частини, відповідно до абзацу четвертого пункту 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та в частині зазначення, що матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб за 2018 рік отримав;

-зобов`язав військову частину НОМЕР_1 внести зміни до пункту 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08 лютого 2019 року № 33 шляхом обчислення календарної та пільгової вислуги років ОСОБА_1 з урахуванням періоду військової служби з 22 жовтня 2018 року по 08 лютого 2019 року, здійснивши перерахунок належного грошового забезпечення за період з 22 жовтня 2018 року по 08 лютого 2019 року, одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я, та здійснити виплату перерахованих сум з урахуванням раніше виплачених сум та з відрахуванням встановлених податків, зборів та обов`язкових платежів;

-визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік;

-зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік;

-визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до статті 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей;

-зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно відповідно до статті 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

У задоволенні решти позовних вимог до військової частини НОМЕР_1 відмовив.

У задоволенні позовних вимог до Міністерства оборони України відмовив.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням суду першої інстанції, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, та прийняти нове яким задовольнити позовні вимоги в цій частині, а саме: визнати незаконними та протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України в частині відмови звільнити позивача з військової служби за станом здоров`я у запас, відповідно до підпункту б пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово лікарської комісії про непридатність до військової служби; визнати незаконними та протиправними дії Міністерства оборони України в частині ненадання обґрунтованої відповіді на скарги та заяви від 31.10.2018, 06.12.2018 та 26.12.2018 та позбавлення законного права: на особисте викладення своїх аргументів, пояснень особі, яка проводить перевірку заяв та скарг, звернутися за допомогою до свідків, подати додаткові матеріали, що стосуються справи, чи клопотати, щоб їх вимагав командир або орган, який розглядає заяву або скаргу, бути присутнім під час розгляду заяви чи скарги, ознайомитися з матеріалами перевірки заяви чи скарги згідно статті 112 Закону України Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України; зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути звернення від 31.10.2018, 06.12.2018 та 26.12.2018 із забезпечення прав позивача на: особисто викласти свої аргументи особі, яка перевіряє заяву чи скаргу, звернутися за допомогою до свідків; подати додаткові матеріали, що стосуються справи, чи клопотати, щоб їх вимагав командир або орган, який розглядає заяву або скаргу; бути присутнім під час розгляду заяви чи скарги; ознайомитися з матеріалами перевірки заяви чи скарги, та права на отримання обґрунтованої відповіді на порушені питання у зверненнях, згідно статті 112 Закону України Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України; на відшкодування моральної шкоди стягнути з військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України солідарно 200 000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідно до п. 240 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (Положення № 1153/2008) (у редакції, чинній до 03.05.2019) відповідач-1 після отримання18.10.2018 висновку військово-лікарської комісії щодо визнання позивача непридатним до військової служби мав видати наказ про звільнення позивача з військової служби за станом здоров`я у запас, відповідно до підпункту б пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово лікарської комісії про непридатність до військової служби. Апелянт зазначає, що оскільки під час щорічної відпустки за 2018 рік позивач перебував на стаціонарному лікуванні, згідно ч.5 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011) він має право на продовження відпустки після одужання на кількість невикористаних днів відпустки. Апелянт зазначає, що жодним нормативно-правовим актом непередбачено обов`язковість видання наказу про продовження відпустки, у зв`язку із хворобою під час відпустки, надання рапорту та очікування його погодження. Апелянт наголошує, що станом на 20.10.2018 він повинен був бути звільнений на підставі рішення ВЛК від 25.09.2018 та відповідно до п. 240 Положення № 1153/2008. Судом не враховано, що внаслідок протиправних дій з боку відповідачів, які призвели до позбавлення позивача засобів існування, позивачу нанесено моральну шкоду. Також, у наслідок бездіяльності МОУ і безкарності посадових осіб, жодна посадова особа, яка оформлювала і підписувала незаконні накази не понесла жодної відповідальності.

Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з судовим рішенням суду першої інстанції, звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині якою задоволенні позовних вимог, та прийняти нове яким відмовити в задоволені вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржувані накази № 354 та № 385 стосовно позивача були видані в результаті відсутності поважних причин його відсутності на службі в період з 22.10.2018 по 04.02.2019, зокрема перебування на лікарняному. Дані накази видані з метою встановлення службового становища позивача після самовільного убуття його для продовження щорічної відпустки на кількість днів хвороби з 22.10.2018, видані, як правило до призначення проведення службового розслідування, з метою уникнути незаконно виплачених коштів. Зазначені накази видані у відповідності до пп.14 п.16 Положення № 1153/2008, Наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок № 260). Також, апелянт зазначає, що в наказі № 33 від 08.02.2019 відсутній пункт як зазначено в пункті 4 рішення суду першої інстанції. Вислуга років зазначена в наказі № 33 від 08.02.2019 є вірною, оскільки не включає період з 22.10.2018 по 08.02.2019. Оскільки, у 2018 році позивач рахувався ,як такий, що самовільно залишив військову частину, проведено відрахування із грошового забезпечення за 5 днів щорічної відпустки. Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік була нарахована позивачу, проте, через самовільне залишення військової частини виплати призупинена та на 2019 рік не переноситься. Звільнення позивача відбулось на підставі рапорту від 04.02.2019, в якому останній не зазначив про бажання отримати компенсацію за не отримане речове майно.

Позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

Представники відповідачів у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що дає суду право провести апеляційний перегляд справи у їх відсутність.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановила наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , брав безпосередню участь в антитерористичній операції у періоди з 14.08.2014 по 09.09.2014, 17.04.2015 по 24.05.2015, з 05.06.2015 по 20.08.2015, з 05.09.2015 по 03.02.2016, має статус учасника бойових дій (т.1 а.с.112-115).

Згідно із витягом з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 29.07.2016 № 210 солдата ОСОБА_1 , призначеного на посаду водія-машиніста екскаватора відділення інженерної техніки інженерно технічного взводу інженерної роти військової частини польова пошта НОМЕР_3 , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 для подальшого проходження служби, з 29.07.2016 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення (т.1 а.с. 227).

Зі службової картки молодшого сержанта ОСОБА_1 вбачається, що заохочення до нього не застосовувалися, зазначено стягнення у вигляді догани від 03.11.2016, від 28.03.2017, від 08.05.2017, суворої догани від 31.05.2017, від 04.10.2017, попередження про неповну службову відповідність від 14.06.2017 (т.1 а.с. 228-229)

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12.01.2018 у справі № 812/1399/17 визнано протиправними та скасовано накази від 30.05.2017 та від 31.05.2017 про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення догана та сувора догана, визнано протиправним та скасовано наказ від 14.06.2017 № 511, яким накладено дисциплінарне стягнення попередження про неповну посадову відповідальність (т.2 а.с. 170-176).

Згідно із свідоцтвом про хворобу № 1657, затвердженим 01.10.2018 за № 1740 військово-лікарською комісією Південного регіону, захворювання ОСОБА_1 пов`язані із захистом Батьківщини, з проходженням військової служби, на підставі статей 39-б, 40-в, 41-в, 67-в графи ІІ Розкладу хвороб непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час (т.3 а.с. 175-176).

10.10.2018 позивач звернувся з рапортом до командира в/ч НОМЕР_1 про звільнення на підставі висновку ВЛК військово медичного центру Південного регіону м. Одеса, та про виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (т.1 а.с. 81). Рапорт не містить відміток про отримання його військовою частиною. В Журналі реєстрації внутрішніх документів військової частини НОМЕР_1 за періоди з 10.10.2018 по 18.11.2018 відсутні відомості щодо реєстрації рапорту (т.2 а.с. 254-263).

Свідоцтво про хворобу № 1657 направлено Військово-медичним клінічним центром Південного регіону на адресу військової частини НОМЕР_1 08.10.2018, та надійшло до військової частини НОМЕР_1 18.10.2018, вх. № 1856, що підтверджується витягом з книги обліку поштових відправлень Військово медичного клінічного центру Південного регіону (т.3 а.с. 177) та витягом з Журналу реєстрації вхідних документів військової частини НОМЕР_1 (т.3 а.с. 181-182).

Відповідно до відпускного квитка від 16.09.2018 № 1107, молодший сержант ОСОБА_1 звільнений у відпустку за 2018 рік, м. Кремінна, терміном 30 (тридцять) діб, з 17.09.2018 по 19.10.2018. Після закінчення строку відпустки молодший сержант ОСОБА_1 зобов`язаний прибути до місця служби: військової частини НОМЕР_1 20 жовтня 2018 року. На зворотньому боці містяться відмітки про постановку на облік військомат м. Рубіжне 20.09.2018, зняття з обліку 19.10.2018, з відміткою військового комісара Рубіжансько Кремінського ОМВК про знаходження на лікарняному з 02.10.2018 по 18.10.2018 у КУ Кремінське РТМО м. Кремінна Луганської області згідно довідки № 67 (т.1 а.с. 41).

Довідками про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України від 18.10.2018 № 67, від 23.11.2018 № 71, 21.12.2018 № 76, виданими КУ Кремінське районне територіальне медичне об`єднання, та копіями виписок з медичних карт стаціонарного хворого кардіологічного відділення № № 4642, 4015, 5137 підтверджується, що ОСОБА_1 у період з 02.10.2018 по 18.10.2018, з 12.12.2018 по 21.12.2018, з 14.11.2018 по 23.11.2018 перебував у стаціонарі (т.1 а.с. 42, 43, 44, 48-52).

Факт перебування ОСОБА_1 на лікуванні у кардіологічному відділенні КУ Кремінське РТМО у періоди з 02.10.2018 по 18.10.2018, з 14.11.2018 по 23.11.2018, з 12.12.2018 по 21.12.2018, з 06.02.2019 по 18.02.2019 підтверджено листом КУ Кремінське РТМО від 29.07.2019 № 292, наданим на виконання вимог ухвали суду від 24.07.2019 (т.3 а.с. 72).

22.10.2018 ОСОБА_1 заповнено Аркуш бесіди, яку провів старший лейтенант ОСОБА_2 (т.3 а.с. 168).

22.10.2018 позивач звернувся з рапортом до командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 , в якому повідомив, що 17 діб з 02.10.2018 по 18.10.2018 проходив курс стаціонарного лікування, тому щорічна відпустка має бути продовжена на 17 діб, починаючи з 20.10.2018. Просив, зокрема, вирішити питання відповідно до попереднього звернення від 10.10.2018 щодо звільнення з військової служби за станом здоров`я згідно рішення ВЛК від 12-15.09.2018, з наступного дня після закінчення відпустки з 06.11.2018, і вирішити питання щодо нарахування та виплати грошового забезпечення в повному обсязі, а саме грошової компенсації за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги при звільненні за станом здоров`я, щомісячної премії за 5 діб листопаду 2016 року, матеріальної допомоги для вирішення соціальної-побутових проблем за 2018 рік (т.1 а.с. 82-83). На рапорті міститься відмітка отримано переправлено капітану Скоробогатько солдат ОСОБА_4 , 22.10.2018.

Відповідно до Наказів № 354 та № 385 командира військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 виведений в розпорядження та призупинено всі виплати грошового забезпечення з 22.10.2018 по 04.02.2019 у зв`язку зі знаходженням останнього у самовільній відлучці, є правомірними та підтверджуються матеріалами службового розслідування, проведеного у військовій частині, на підставі якого винесено ці два накази.

23.10.2018 командиром інженерно технічної роти ГІЗ старшим лейтенантом ОСОБА_2 подано рапорт командиру ГІЗ в/ч НОМЕР_1 про те, що молодший сержант ОСОБА_1 прибув до розташування ППД м. Маріуполь з щорічної відпустки 22.10.2018 та через стройову частину надав рапорт на подовження терміну відпустки у зв`язку з перебуванням на лікуванні під час відпустки, але рапорт був оформлений не по команді, а напряму на командира частини. Без очікування резолюції командира він самостійно убув у відпустку. На зауваження щодо невірності оформлення документів не відреагував, посилаючись на рекомендації правозахисника. Просив клопотати щодо прийняття рішення за даним випадком (т.1 арк.спр. 224).

24.10.2018 командир ГІЗ майор ОСОБА_5 подав рапорт начальнику інженерної служби в/ч НОМЕР_1 з клопотанням по суті рапорту старшого лейтенанта ОСОБА_2 , і 24.10.2018 начальник інженерної служби в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_6 звернувся з рапортом до командира в/ч НОМЕР_1 з клопотанням по суті рапорту майора ОСОБА_5 . На рапорті ОСОБА_6 міститься резолюція л-нт Майборода, проведення сл.перевірки (т.1 арк.спр. 224).

28.10.2018 за № 1/9639 у в/ч НОМЕР_1 зареєстровано рапорт командира ІТР ГІЗ старшого лейтенанта Поповича М.П. від 27.10.2018 на командира ГІЗ в/ч НОМЕР_1 з проханням клопотати перед вищим командуванням про зняття з 22.10.2018 з усіх видів забезпечення водія машиніста екскаватора відділення інженерної техніки інженерно дорожнього взводу ІТР ГІЗ молодшого сержанта ОСОБА_1 до з`ясування причин, обставин його відсутності на службі; рапорт т.в.о. командира ГІЗ капітана ОСОБА_7 від 27.10.2018 на начальника інженерної служби в/ч НОМЕР_1 з клопотанням по суті рапорту старшого лейтенанта М.П. Поповича; рапорт начальника ІС старшого лейтенанта Сівака Ю.І. від 27.10.2018 на командира в/ч НОМЕР_1 з клопотанням по суті рапорту капітана ОСОБА_7 (т.2 арк.спр. 234).

Згідно із витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.10.2018 № 354 визначено вважати таким, що самовільно залишив військову частину, зняти з усіх видів забезпечення та припинити виплати з 22 жовтня 2018 року молодшого сержанта ОСОБА_1 , водія машиніста екскаватора відділення інженерної техніки інженерно дорожнього взводу інженерно технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , підстава: рапорт старшого лейтенанта Поповича М.П. вх. № 9639 від 28.10.2018 (т.1 арк.спр. 38).

У листі відповідача-1 від 08.11.2018 № 1704 ОСОБА_1 повідомлено, зокрема, що рішення про надання та строки щорічної основної відпустки надається командиру військової частини. Оскільки ОСОБА_1 не звернувся з рапортом до безпосереднього командира (начальника) з проханням про продовження відпустки на строк стаціонарного лікування та наданням відпускного квитка, відповідно до діючого законодавства вказана відпустка не надавалась. Крім того, медична довідка із закладу охорони здоров`я не була завірена військовим комісаром військового комісаріату, де ОСОБА_1 перебував на військовому обліку на період відпустки, чим поршено вимоги Положення про проходження військової служби громадянами України в ЗСУ від 10.12.2018 № 1153/2018. Також зазначено, що у зв`язку з тим, що позивач самостійно залишив місце служби, та у діях вбачається ознаки правопорушень, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.09.2018 № 742 призначено проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення частини, яке доручено провести начальнику оркестру військовому диригенту старшому лейтенанту ОСОБА_8 (т.1 арк.спр. 39-40).

18.11.2018 за № 1/10244 у в/ч НОМЕР_1 зареєстровано рапорт командира ІТР ГІЗ старшого лейтенанта Поповича М.П. від 17.11.2018 з доповіддю про те, що водій-машиніст екскаватора відділення інженерної техніки інженерно дорожнього взводу ІТР ГІЗ молодший сержант ОСОБА_1 16.11.2018 надіслав СМ-повідомлення, що перебуває на лікуванні в лікарні міста Кремінна, але підтверджуючих документів не надав, тому, оскільки ОСОБА_1 є таким, що самовільно залишив частину (більше 10 діб), просив клопотання перед вищим командуванням про прийняття рішення щодо виведення ОСОБА_1 у розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 ; рапорт командира ГІЗ майора ОСОБА_9 від 17.11.2018 на начальника інженерної служби в/ч НОМЕР_1 з доповіддю по суті рапорту старшого лейтенанта ОСОБА_2 ; рапорт начальника ІС майора Скоробагатька С.Л. від 17.11.2018 на командира в/ч НОМЕР_1 з доповіддю по суті рапорту майора ОСОБА_9 , на останньому міститься резолюція ст..с-т ОСОБА_10 підготувати проект наказу про зарахування у розпорядження (т.2 арк.спр. 235).

Згідно із витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.11.2018 № 385 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 17.11.2018 № 187-РС, рапорту старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 18.11.2018 вх. № 10244, відповідно до підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (які відсутні понад десять діб), визначено вважати таким, що зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , для вирішення питання щодо подальшого їх службового використання до повернення у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, з 17 листопада 2018 року молодшого сержанта ОСОБА_1 , водія машиніста екскаватора відділення інженерної техніки інженерно дорожнього взводу інженерно технічної групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 (т.1 арк.спр. 38 зв.).

Наказом т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_11 від 31.01.2019 № 59 Про призначення службового розслідування призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини молодшим сержантом ОСОБА_1 на підставі доповідної записки начальника оркестру військового диригента в/ч НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_8 від 15.01.2019 вх. № 301 (т.1 арк.спр. 221-222, 223).

05.02.2019 т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_11 прийнято наказ (з основної діяльності) № 33 Про результати службового розслідування, згідно із яким відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 31.01.2019 № 59 Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини молодшим сержантом ОСОБА_1 старшим офіцером відділення морально психологічного забезпечення в/ч НОМЕР_1 майором ОСОБА_12 проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено, що водій машиніст екскаватора відділення інденерної техніки інженерно технічного взводу інженерно технічної роти групи інженерного забезпечення в/ч НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_1 22.10.2018 прибув в пункт постійної дсилокації в/ч НОМЕР_1 (м. Маріуполь Донецької області) із щорічної відпустки та подав рапорт на продовження терміну відпустки у зв`язку з перебуванням на лікуванні під час відпустки. Рапорт оформленмий в порушення Положення № 1153/2008, без підтверджуючих документів. В подальшому, не дочекавшись рішення командира в/ч НОМЕР_1 щодо продовження терміну відпустки, самовільно вибув у відпустку. 04.02.2019 ОСОБА_1 з`явився в розташуванні групи інженерного забезпечення в/ч НОМЕР_1 , подав рапорт про звільнення та вибув у невстановленому напрямі. Будь-які документи, щоб підтверджували законність його перебування за межами розташування в/ч в період з 22.10.2018 по 04.02.2019 не надав. На даний час місцезнаходження його невідоме. За порушення вимог ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, ст.ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ, ст. 407 КК України вирішено накласти на ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення сувора догана (т.1 арк.спр. 211).

07.02.2019 за № 3/1038 у в/ч НОМЕР_1 зареєстровані рапорт машиніста екскаватора відділення інженерної техніки інженерно дорожнього взводу інженерно технічної ГІЗ в/ч НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_1 від 07.02.2019 на командира ІТР ГІЗ в/ч НОМЕР_1 з доповіддю, що ОСОБА_1 справи та посаду згідно із наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 17-РС від 05.02.2019 здав; рапорт командира ОСОБА_13 від 07.02.2019 на командира ГІЗ в/ч НОМЕР_1 з доповіддю по суті рапорту молодшого сержанта ОСОБА_1 ; рапорт командира ГІЗ майора Дерена О. від 07.02.2019 на начальника ІС в/ч НОМЕР_1 з доповіддю по суті рапорту старшого лейтенанта ОСОБА_14 ; рапорт начальника ІС в/ч НОМЕР_1 майора Скоробагатька С. від 07.02.2019 на командира в/ч НОМЕР_1 з доповіддю по суті майора О.Дерена (т.2 арк.спр. 236).

08.02.2019 т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_15 видано припис № 32 молодшому сержанту ОСОБА_1 08.02.2019 вибути у розпорядження військового комісара Рубежансько Кремінського ОМВК Луганської області, строк прибуття 10.02.2019 (т.2 арк.спр. 237).

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.02.2019 № 33 молодшого сержанта ОСОБА_1 , водія-машиніста екскаватора інженерної техніки інженерно дорожнього взводу інженерно технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 05.02.2019 № 16-РС з військової служби у відставку з виключеннням з військового обліку за п.п. б пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (за станом здоров`я) вважати таким, що справи та посаду здав і направити для виключення з військового обліку до Рубіжансько Кремінського об`єднаного міського військового комісаріату Луганської області. З 08.02.2019 виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років у ЗСУ становить: календарна 03 роки 11 місяців 10 днів, пільгова 00 років 04 місяці 24 дні. Виплатити щомісячну премію в розмірі 138% посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за вйськовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб за період з 05 по 08 лютого 2019 року. Щорічна основна відпустка за 2018 рік використана в обсязі 30 діб. Провести відрахування із грошового забезпечення за 5 днів щорічної основної відпустки за 2018 рік, що були використані, за той період часу, коли військовослужбовець знаходився в самовільному залишенні військової частини, відповідно до абзацу четвертого пункту 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Щорічна основна відпустка за 2019 рік не використана. Виплатити грошову компенсацію за 25 днів невикористаної частини щорічної основної відпустки за 2019 рік відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 за 2018 рік отримав. Допомогу для оздоровлення за 2018 рік відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 отримав. Виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 3 повних календарних роки служби у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я відповідно до частини другої статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Підйомну допомогу у 2018 році не отримував. Постійним або службовим житлом за рахунок МОУ не забезпечувався (т.1 арк.спр. 46).

Підставами для видання цього наказу зазначено: наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 05.02.2019 № 16-РС, рапорт молодшого сержанта ОСОБА_1 вх. № 1038 від 07.02.2019, припис командира військової частини НОМЕР_1 № 32 від 08.02.2019.

Витягом з розрахункової відомості на виплату грошового забезпечення офіцерам, прапорщикам та військовослужбовцям за контрактом в/ч НОМЕР_1 за січень у лютому 2019 року (т.1 арк.спр. 213) та поясненням свідка ОСОБА_16 підтверджується, що на виконання наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 08.02.2019 № 33 ОСОБА_1 на картковий рахунок 21.02.2019 були нараховано кошти у загальному розмірі 25537,00 грн за 4 дні (повернувся із самовільного залишення), а саме: оклад за військове звання 95,71 грн, посадовий оклад 377,14 грн, надбавка за вислугу років 118,21 грн, надбавка за особливості проходження служби 384,19 грн, премія 520,46 грн, грошова компенсація за невикористані дні відпустки (25 діб) 8725,05 грн, грошова допомога у разі звільнення (3 повні календарні роки) 15705,12 грн, всього 25925,89 грн з відрахуванням військового збору 388,89 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ Про військовий обов`язок і військову службу (далі Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно із частиною третьою статті 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частина четверта статті 2 Закону № 2232-ХІІ).

Підпунктом б пункту 2 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби.

Закон № 2011 відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Визначення соціального захисту військовослужбовців міститься у статті 1 Закону № 2011, та означає діяльність (функція) держави, спрямовану на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності до статті 1-2 Закону № 2011, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Згідно п.1 та 2 Положення № 1153/2008, воно визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

За положенням п.12 Положення, встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Пунктом 234 Положення передбачено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Відповідно до пункту 240 Положення № 1153/2008 (у редакції, чинній до 03.05.2019), військовослужбовці, які визнані непридатними до військової служби за станом здоров`я, підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я. Після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я документи про його звільнення з військової служби оформляються та надсилаються посадовій особі, яка видає наказ про звільнення негайно.

Згідно з пунктом 242 Положення, документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до військового комісаріату за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби, у порядку, визначеному пунктом 242 Положення, та направлення їх на військовий облік до військових комісаріатів за місцем проживання.

Згідно з пунктом 12.9 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до кадрового органу, підпорядкованого посадовій особі, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби, у таких випадках звільнення:

за підставами, передбаченими пунктами "г" і "ґ" частини третьої, підпунктами "а", "ґ", "д", "е" пункту 1, підпунктом "в" пункту 2 частини четвертої, підпунктами "д", "е", "є", "и" - "л" пункту 1, підпунктами "д", "е", "є", "и" - "к" пункту 2, пунктом 3 частини п`ятої, підпунктами "д" - "і" пункту 1, підпунктами "ґ" - "з" пункту 2, пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";

за підставами, передбаченими пунктами "б", "в" і "д" частини третьої, підпунктом "г" пункту 1 частини четвертої, підпунктами "а", "б", "в", "ґ" пунктів 1, 2 частини п`ятої, підпунктами "а", "б", "в", "ґ" пункту 1, підпунктами "а", "б", "г" пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", якщо звільнення відбувається за бажанням військовослужбовця.

Аналіз наведених норм законодавства України дає підстави для висновку, що звільнення військовослужбовця з військової служби за станом здоровя здійснюється відповідно до підпункту "б" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби, після отримання якого військова частина оформлює документи про звільнення військовослужбовця з військової служби та надсилає їх посадовій особі, яка видає наказ про звільнення негайно.

Як зазначалось, свідоцтво про хворобу № 1657 направлено Військово-медичним клінічним центром Південного регіону на адресу військової частини НОМЕР_1 08.10.2018, та надійшло до військової частини НОМЕР_1 18.10.2018, вх. № 1856, що підтверджується витягом з книги обліку поштових відправлень Військово медичного клінічного центру Південного регіону (т.3 а.с. 177) та витягом з Журналу реєстрації вхідних документів військової частини НОМЕР_1 (т.3 а.с. 181-182).

Крім того, матеріали справи свідчать, що безпосередній начальник позивача старший лейтенант ОСОБА_2 був обізнаний про намір ОСОБА_1 звільнитися з 06.11.2018 та продовження відпустки, що підтверджується Аркушем бесіди від 22.10.2018 та рапортом позивача від 22.10.2018.

Щодо посилання апелянта на те, що рапорт подано не по команді, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначене не нівелює обов`язку щодо розгляду такого рапорту.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача-1 виник обов`язок щодо звільнення позивача за станом здоров`я з дня надходження 18.10.2018 свідоцтва про хворобу № 1657, затвердженого постановою ВМКЦ Південного регіону від 01.10.2018, яким ОСОБА_1 визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час.

Разом з цим, згідно з частиною 5 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, а саме стаття 13 Конвенції «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Таким чином, для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Станом на дату розгляду справи позивача за власним рапортом звільнено з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку ВЛК, тобто, порушене право позивача було відновлено.

Таким чином, суд першої інстацнії дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання незаконними та протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України в частині відмови звільнити позивача з військової служби за станом здоров`я у запас, відповідно до підпункту б пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово лікарської комісії про непридатність до військової служби.

Частинами 1, 2, 5 і 17 статті 10-1 Закону № 2011 визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року. При цьому військовослужбовцям, які мають право на відпустку тривалістю 10 календарних днів і більше, оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відпустка тривалістю менш як 10 календарних днів за бажанням військовослужбовця може бути надана йому одночасно із щорічною основною відпусткою в наступному році. У такому самому порядку надається щорічна основна відпустка і військовослужбовцям, які перебували у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Військовослужбовцям, які захворіли під час щорічної основної або щорічної додаткової відпустки, зазначена відпустка продовжується після одужання на кількість невикористаних днів цієї відпустки.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

За п. 186 Положення № 1153/2008, щорічна основна відпустка надається згідно з графіком відпусток на наступний рік, що до 1 грудня затверджується командиром (начальником), який має право надавати відпустки військовослужбовцям, і доводиться під підпис до відома кожного військовослужбовця.

Щорічна основна відпустка надається військовослужбовцю з урахуванням необхідності підтримання постійної бойової готовності та проведення заходів з підготовки військових частин, часу використання відпусток у попередньому році, побажань і сімейних обставин військовослужбовця, висновку (постанови) військово-лікарської комісії.

В особливий період військовослужбовцям надаються відпустки, визначені пунктами 17, 18 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Пунктом 187 Положення № 1153/2008 встановлено, що щорічна основна відпустка переноситься на інший період або продовжується командиром військової частини в разі: 1) захворювання військовослужбовця, на підставі довідки закладу охорони здоров`я, завіреної міським (районним) військовим комісаром, - на кількість діб хвороби військовослужбовця; 2) надання відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, на підставі медичного висновку; 3) виконання військовослужбовцем державних або громадських обов`язків, якщо згідно із законодавством він підлягає звільненню на цей час від виконання обов`язків за посадою зі збереженням грошового забезпечення; 4) збігу щорічної основної відпустки з відпусткою у зв`язку з навчанням.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що військовослужбовцю надається щорічна основна відпустка згідно з графіком відпусток на наступний календарний рік, перенесення або продовження якої може мати місце лише за наявності вичерпних підстав, передбачених Положенням, зокрема у зв`язку із хворобою та знаходилась у лікувальних закладах.

При цьому, вказаними нормами чiтко визначає обов`язок командира військової частини продовжити щорічну основну відпустку у разі захворювання військовослужбовця під час відпустки, на підставі довідки закладу охорони здоров`я, завіреної міським (районним) військовим комісаром, - на кількість діб хвороби військовослужбовця.

Як зазначалось, відповідно до Аркушу бесіди від 22.10.2018, безпосередній начальник позивача старший лейтенант ОСОБА_2 був обізнаний про намір ОСОБА_1 звільнитися з 06.11.2018 та впевненість останнього у тому, що він перебуває у відпустці, продовженій на кількість днів хвороби.

Матеріали справи підтверджують, що позивач у період з 02.10.2018 по 18.10.2018, перебував у стаціонарі відповідно до довідки про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України від 18.10.2018 № 67, виданою КУ Кремінське районне територіальне медичне об`єднання. Видачу такої довідки підтверджено листом КУ Кремінське РТМО від 29.07.2019 № 292.

З приводу посилання апелянта про неналежність таких довідок з посиланням на норми Порядку надання медичної допомоги у військово медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, затвердженого постановою КМУ від 18.10.1999 № 1923, суд зазанчає, що вказаний Порядок визначає механізм надання лікувально-профілактичної допомоги військово-медичними закладами за місцем проходження ними військової служби, проте, у даному випадку медична допомога надавалась під час перебування військовослужбовця у відпустці, тобто, за межами місцем проходження. Так, стаття 11 Закону 2011 визначає, що за відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Крім того, відпускний квиток ОСОБА_1 містить відмітку військового комісара Рубіжансько Кремінського ОМВК про знаходження на лікарняному з 02.10.2018 по 18.10.2018 у КУ Кремінське РТМО м. Кремінна Луганської області згідно довідки № 67 (т.1 а.с. 41).

Таким чином, позивач мав право на продовження щорічної відпустки на кількість днів хвороби, а відповідач обов`язок на підставі довідки закладу охорони здоров`я продовжити відпустку після одужання на кількість невикористаних днів цієї відпустки.

Суд вважає помилковими посилання суду першої інстанції на необхідність позивача ознайомлення з відповідним наказом командира, і лише після цього убути у відпустку, оскільки положення вказаних нормативних актів такого обов`язку не встановлює.

Підпунктом 14 пункту 116 Положення № 1153/2008 встановлено, що зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до пункту 15 Порядку № 260, військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку були відсутні підстави для зняття ОСОБА_1 з усіх видів забезпечення та припинення виплат з 22.10.2018, та для виведення його у розпорядження командира з 17.11.2018, тому пункт 9 наказу від 28.10.2018 № 354 та пункт 6 наказу від 18.11.2018 № 385 є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки, відсутній факт самовільного залишення військової частини позивачем.

Зазначене безпосередньо впливає на правильність обчислення вислуги років військовослужбовця, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обрано способу захисту права шляхом визнання протиправним пункту 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.02.2019 № 33 в частині проведення відрахування із грошового забезпечення за 5 днів щорічної основної відпустки за 2018 рік, що були використані, за той період часу, коли військовослужбовець знаходився в самовільному залишенні військової частини, відповідно до абзацу четвертого пункту 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, зобов`язання відповідача-1 внести зміни до пункту 1 наказу від 08.02.2019 № 33 шляхом обчислення календарної та пільгової вислуги років ОСОБА_1 з урахуванням періоду військової служби з 22.10.2018 по 08.02.2019, здійснивши перерахунок належного грошового забезпечення за зазначений період, одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я, та здійснити виплату перерахованих сум з урахуванням раніше виплачених сум та з відрахуванням встановлених податків, зборів та обов`язкових платежів.

Щодо вимог в частині виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік, суд зазначає наступне.

Підпунктом 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (далі постанова № 704) надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

14.09.2018 позивачем подано рапорт командиру в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань на 2018 рік (т.1 арк.спр. 79).

З засвідченого витягу з Журналу реєстрації внутрішніх документів в/ч НОМЕР_1 , розпочатого 07.08.2018, вбачається, що 16.09.2018 за № 8218 зареєстровано рапорт ОСОБА_1 про виплату допомоги по соціально побутовим питанням (т.2 а.с. 252-253).

Згідно із витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.08.2018 № 257 молодшому сержанту ОСОБА_1 , водію машиністю екскаватора відділення інженерної техніки інженерно дорожнього взводу інженерно технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань у розмірі не більше місячного грошового забезпечення (т.3 арк.срп. 170).

Відповідач-1 листом від 30.11.2018 № 330/10 та від 08.11.2018 № 1704 повідомив представника позивача Старченка Г.В., що в рапорті від 14.09.2018 порушено питання про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань у зв`язку зі смертю матері. У відповіді від 08.11.2018 № 1704 зазначено, що дана виплата буде здійснена після отримання цільового фінансування від розпорядника другого рівня (СВ МО України). Даний вид матеріальної допомоги не отримали багато військовослужбовців військової частини, хто мав на це право. Також з даного питання надано пояснення т.в.о. НФЕС військової частини працівникам військової служби правопорядку, в якому обґрунтовано причину невиплати даної матеріальної допомоги (т.1 а.с. 36, 39-40).

Право на отримання позивачем матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік після надходження цільового фінансування підтверджено, також, у листах Т.в.о. начальника Головного управління морально психологічного забезпечення ЗСУ Міністерства оборони України полковником О.Бойком 29.10.2018 № 354/1/4371, Командування Сухопутних військ ЗС України від 03.12.2018 № 116/8/16775, від 11.12.2018 № 1168/17278, від 28.12.2018 № 116/8/18530, Управління кадрового забезпечення Генерального штабу Збройних Сил України від 07.12.2018 № 316/1755.

Суд зазначає, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від асигнувань на виплату таких коштів.

Таким чином, бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік є протиправною.

Отже, оскільки матеріальна допомога за 2018 рік не виплачена позивачу, пункт 1 наказу від 08.02.2019 № 33 в частині зазначення, що матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2018 рік ОСОБА_1 отримав є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог в частині виплати компенсації за неотримане речове майно, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 (далі - Порядок № 178).

Відповідно до п.1 Порядку № 178 вказаний Порядок визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Згідно з п.2-3 Порядку № 178, виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до п.4 Порядку № 178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) за наказом командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), в якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

З системного аналізу вищенаведених норм вбачається, що законодавством передбачено алгоритм дій для отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у разі звільнення, а саме, звернення військовослужбовеця з заявою (рапортом) за місцем військової служби, на підставі якого командир (начальник) військової частини видає відповідний наказ.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року (справа № 808/2442/16), і відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Таким чином, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано суду рапорт від 10.10.2018 командиру в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 з проханням вирішити питання про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби за контрактом (т.1 а.с. 78). Проте, рапорт не містить відмітки про його отримання військовою частиною.

Разом з цим, позивач у рапорті від 22.10.2018 який отриманий військовою частиною 22.10.2018 позивач також просив вирішити питання щодо нарахування та виплати грошового забезпечення в повному обсязі, зокрема, грошової компенсації за неотримане речове майно.

Крім того, відповідачем-1 листом від 23.01.2019 № 129 надано відповідь згідно із якою у рапорті від 26.12.2018, який не міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 звертається з проханням вирішити питання щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно. Підпис в рапорті не відповідає підпису, який відображено у нотаріальній довіреності, що ставить під сумнів дійсність даного рапорту. Рапорт подано не по команді. Вами по команді (тобто встановленим порядком, як то вимагають керівні документи) було подано єдиний рапорт, по якому позитивно прийнято рішення. Питання щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби буде вирішено у разі звільнення з лав ЗСУ (т.1 а.с. 37, 148).

Доводи про невідповідність підпису у рапорті підпису у нотаріальній довіреності суд не приймає оскільки вказане є лише припущенням відповідача-1 без підтвердження належними доказами.

У відповіді Командування Сухопутних військ ЗСУ від 21.03.2019 № 116/8/3760 на адресу ОСОБА_17 зазначено, що відповідно телеграми заступника командира в/ч НОМЕР_1 з морально психологічного забезпечення від 12.03.2019 № 0989/3/31 встановлено, що компенсація за неотримане речове майно молодшому сержанту ОСОБА_1 буде перерахована після надходження грошових коштів для відповідного фінансування, довідка про додаткові види грошового забезпечення, копія грошового атестату підготовлені та направлені на адресу Рубіжансько Кремінськог ОМВК Луганської області, в якому військовослужбовець перебуває на військовому обліку (т.2 арк.спр. 110-111).

Про виплату грошової компенсації за не отримане речове майно, зазначено також у листі Командування Сухопутних військ ЗСУ від 25.03.2019 № 116/8/3458 на адресу ОСОБА_1 (т.2 арк.спр. 114).

Отже, позивач звертався за місцем проходження військової служби, як це передбачено Порядком № 178, до відповідача-1 неодноразово з рапортом про виплату грошової компенсації за недоотримане під час проходження служби речове майно.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що з відповідними рапортами позивач звертався неодноразово і зі змісту відповідей на звернення вбачав, що така компенсація буде йому виплачена при звільненні при надходженні фінансування.

Щодо позовних вимог до Міністерства оборони України, суд зазначає наступне.

Матеріали справи свідчать, що звернення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_17 від 31.10.2018, 06.12.2018, 26.12.2018 були адресовані Президенту України Порошенку П.О., Генеральному прокурору України Луценку Ю.В., Міністру оборони України, командиру в/ч НОМЕР_1 , і розглянуті Генеральним штабом Збройних Сил України та Командуванням Сухопутних військ Збройних Сил України.

Статтею 3 Закону № 1934-ХІІ встановлено, що Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України як головний орган військового управління; Об`єднаний оперативний штаб Збройних Сил України як орган управління міжвидовими та міжвідомчими угрупованнями військ (сил); види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; з`єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України; окремий рід військ - Десантно-штурмові війська Збройних Сил України; окремий рід сил - Сили спеціальних операцій Збройних Сил України.

Указом Президента України від 23.05.1996 № 368/96 сформовано у складі ЗСУ Сухопутні війська України.

Генеральний штаб ЗСУ є головним військовим органом з планування оборони держави, управління застосуванням ЗСУ, визначених сил і засобів інших складових сил оборони, координації та контролю за виконанням завдань у сфері оборони органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та іншими складовими сил оборони (пункт 1 Положення про Генеральний штаб Збройних Сил України, затвердженого Указом Президентом України від 30.01.2019 № 23/2019).

Відповідно до статті 110 Дисциплінарного статуту ЗСУ, усі військовослужбовці мають право надсилати письмові звернення або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів досудового розслідування та інших державних органів у разі: незаконних рішень, дій (бездіяльності) щодо них командирів чи інших військовослужбовців, порушення їх прав, законних інтересів та свобод; незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності.

Військовослужбовці, які подали заяву чи скаргу, мають право: особисто викласти свої аргументи особі, яка перевіряє заяву чи скаргу, звернутися за допомогою до свідків; подати додаткові матеріали, що стосуються справи, чи клопотати, щоб їх вимагав командир або орган, який розглядає заяву або скаргу; бути присутнім під час розгляду заяви чи скарги; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; ознайомитися з матеріалами перевірки заяви чи скарги; оскаржити прийняте за їхньою заявою чи скаргою рішення в суді; вимагати відшкодування збитків у встановленому законом порядку (стаття 112 Дисциплінарного статуту ЗСУ).

Позивач в межах даної справи оскаржує дії Міністерства оборони України щодо недотримання прав військовослужбовця, визначених статтею 112 Дисциплінарного статуту ЗСУ, при розгляді звернень від 31.10.2018, 06.12.2018 та 26.12.2018.

Відповідно до статті 1 Загальних положень Статуту внутрішньої служби Збройні Сили України - військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.

Згідно із статтею 3 Закону України від 06.12.1991 № 1934-ХІІ Про Збройні Сили України (далі Закон № 1934-ХІІ) та пунктом 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою КМУ від 26.11.2014 № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Міністерство оборони України розглядає звернення, здійснює прийом громадян з питань, що належать до компетенції Міністерства оборони України (стаття 10 Закону № 1934-ХІІ).

Підпунктом 86 пункту 4 Положення Міноборони відповідно до покладених на нього завдань здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю Міноборони, Збройних Сил, підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони, а також стосовно актів, які ними видаються, забезпечує в установленому порядку доступ до публічної інформації, розпорядником якої є Міноборони.

Статтею 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що пропозиція, заява чи скарга, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Якщо питання, порушені в пропозиції, заяві чи скарзі, не входять до компетенції командира, органу військового управління, вони в строк не більше п`яти днів пересилаються ним за належністю відповідній посадовій особі чи органу, про що сповіщається військовослужбовець, який подав пропозицію, заяву чи скаргу. Забороняється надсилати заяви та скарги військовослужбовців тим посадовим особам або органам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Згідно із частиною 1 статті 16 Закону України Про звернення громадян скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Відповідно до Закону України Про звернення громадян, Інструкції з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, в засобах масової інформації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року № 348, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та з метою організації роботи зі зверненнями громадян, їх прийому в системі Міністерства оборони України Наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 № 735 затверджено Інструкцію про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України (далі Інструкція № 735).

Пунктом 6 розділу І Інструкції № 735 визначено, що усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України Про звернення громадян їх видами, а саме: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги. Подальший розгляд пропозицій, заяв та скарг громадян проводиться з урахуванням особливостей, установлених статтями 14, 15 та 16 зазначеного Закону.

Письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця (пункт 2 розділу ІІ Інструкції № 735).

Відповідно до пункту 7 розділу ІІІ Інструкції № 735 відповідь за результатами розгляду звернення обов`язково дається тим органом військового управління, військовою частиною, які його отримали і до компетенції яких входить розв`язання порушених у зверненні питань, за підписом керівників або осіб, яким право ставити підпис надано відповідним керівником органу військового управління, командиром військової частини.

Пунктом 14 розділу ІІІ Інструкції № 735 встановлено, що особливої уваги потребують звернення, які надходять на розгляд через Верховну Раду України, Адміністрацію Президента України, Секретаріат Кабінету Міністрів України, Раду національної безпеки і оборони України, Генеральну прокуратуру України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та знаходяться там на контролі. Про результати розгляду звернень керівники органів військового управління, командири військових частин, визначені відповідальними, інформують заявників у письмовій формі та відповідний орган державної влади з додаванням копії відповіді заявнику.

Таким чином, з огляду на наведені положення законодавства відповіді за результатами розгляду звернень громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України даються тими органами, до компетенції яких входить вирішення порушених питань, а скарги на дії чи рішення посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадової особи.

Отже, позивачем у заявах та скаргах від 31.10.2018, 06.12.2018 та 26.12.2018 оскаржувались дії військової частини, яка у відповідності до статті 3 Закону № 1934-ХІІ підпорядкована командуванню Сухопутних військ ЗСУ (вид ЗСУ) та Генеральному штабу ЗСУ (головний орган військового управління).

Наведеними вище матеріалами справи підтверджується, що заяви та скарги позивача від 31.10.2018, 06.12.2018 та 26.12.2018 направлені до Генерального штабу Збройних Сил України для опрацювання та надання відповідей, і розглянуті Генеральним штабом ЗСУ та Командуванням Сухопутних військ ЗСУ.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції , що оскільки Міністерство оборони України не здійснювало розгляд заяв та звернень позивача, відсутні підстави для задоволення вимог про визнання незаконними та протиправними дій відповідача-2 в частині ненадання обґрунтованої відповіді на скарги та заяви, позбавлення прав, визначених статтею 112 Дисциплінарного статуту ЗСУ, та зобов`язання повторно розглянути скарги та заяви.

Щодо вимоги про стягнення з відповідачів відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

В обґрунтування підстав та розміру моральної шкоди позивач зазначив, що після проходження лікування і затвердження висновку ВЛК від 01.10.2018 щодо непридатності до проходження військової служби за станом здоров`я, тобто втрати працездатності під час захисту батьківщини, через незаконне призупинення нарахування і виплати грошового забезпечення з 22.10.2018 по 05.02.2019, з листопада 2018 року по теперішній час позивач та його родина залишились без засобів існування, позивач не мав можливості офіційно працевлаштуватися внаслідок відмови звільнити його з військової служби. Позивач впродовж чотирьох місяців позбавлений можливості якісного лікування, що включає придбання якісних ліків та продуктів харчування. Порушення прав позивача з боку відповідачів носять системний характер, оскільки, не зважаючи на судові рішення у справах № 812/211/18 та № 812/1399/17, продовжували переслідувати та порушувати його права, і позивач постійно втрачав частину доходів.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Згідно із пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, позивач повинен зазначити у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 5 цієї постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Матеріалами справи не доведено обставини і підстав, які зумовлюють наявність дій військової частини НОМЕР_1 з причин саме моральної шкоди, а не матеріальної, спричиненої припиненням виплати грошового забезпечення та як наслідок неможливістю придбавати ліки та продукти харчування, як зазначив позивач.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог до відповідача-2, а вимога про стягнення з останнього моральної шкоди є похідною, відповідно, така вимога задоволенню також не підлягає.

Крім того, позивачем не наведено жодних обґрунтувань з приводу заявленого до суду першої інстанції розміру моральної шкоди, та обґрунтувань в його збільшення в апеляційній скарзі.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо необхідності обгрунтування розміру моральної шкоди та доведення її спричинення діями відповідачів, висловленою у постанові від 07.05.2019 у справі № 389/1134/16-а.

Відповідно до ч.1 статті 72 КАС Укарїни, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 статті 77 КАС Укарїни, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, оскаржуване судове рішення є обґрунтованим та винесеним з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 р. у справі № 360/445/19 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 р. у справі № 360/445/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складення повного тексту в порядку, визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 21 січня 2020 року.

Суддя-доповідач: Е.Г. Казначеєв

Судді І.В. Сіваченко

Л.В. Ястребова