Справа № 420/3257/19
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/3257/19

Категорія: 113030000 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Час і місце ухвалення:13:19 год. , м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

при секретарі - Черкасовій Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язати прийняти рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 , ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області в якому просили:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДМС України в Одеській області №92 від 16.05.2019 року про відмову ОСОБА_1 і ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення відносно ОСОБА_1 і ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що позивачі є громадянами Афганістану, однак не бажають повертатись до країни громадського походження через загрозу власному життю внаслідок погроз від представників Талібану, та через відсутність належного захисту зі сторони представників влади країни від незаконних дій неурядових збройних формувань. Зазначено, що у 2019 році вони звернулися до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні. 24.05.2019 р. позивачі отримали повідомлення №5/1-134 та №5/1-135 від 16.05.2019 р. про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу №92 від 16.05.2019 р., у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачам відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачі вказали, що прийняте рішення порушує їхні права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України, зокрема, право на отримання притулку в Україні, яке закріплене в ст.26 Конституції України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДМС України в Одеській області № 92 від 16.05.2019 року про відмову ОСОБА_1 і ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_1 у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися з такою заявою. При цьому зазначено, що враховуючи неповноту, уникнення конкретики та фактичне узагальнення тверджень позивачів стосовно причин та можливості гласного переслідування на території Афганістану, а також аналізуючи актуальну інформацію по країні походження, можливо стверджувати про неправдоподібність отриманих пояснень. При цьому, позивачі в порушення вимог ч.1 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, майже через 2 місяці після потрапляння на територію України тобто через тривалий час після прибуття до України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Афганістану, уродженцем м. Кабул, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин (суніт).

Члени сім`ї, які супроводжують заявника: дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; невістка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Позивач навчався у ліцеї "Голь Бахар" в м. Кабул, приблизно з 1968 року по 1980 рік, з 1980 року по 1981 рік - в Академії поліції в м. Харкові (Україна); з 1981 року протягом року - в Академії поліції в м. Ростов-на-Дону.

ОСОБА_1 працював в Національній поліції в м. Кабул (Афганістан) слідчим, 1982-1988 р.р. (через стан здоров`я залишив роботу); в 1988-2012 р.р. - спочатку оператором, потім супервайзером, в подальшому керівником по рації в Авіакомпанії «Аріана» (м. Кабул, Афганістан); 2012-2016 р.р. - не працював; 2016 р. - 29.01.2019 р. - водій, помічник з логістики в компанії з надання послуг логістики Бест Діл (м. Кабул, Афганістан).

Позивач разом із сім`єю 06.03.2019 року вибув авіарейсом Кабул (Афганістан) - Душанбе (Таджикистан) на підставі паспортного документу та оформленої візи.

10.03.2019 року ОСОБА_1 вирушив авіарейсом Душанбе (Таджикистан) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна).

11.03.2019 року позивач прибув до України, місце прибуття - міжнародний аеропорт «Одеса».

06 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області, а 10.05.2019 року подав анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту..

16.05.2019 року за результатами розгляду заяви та особової справи №2019OD0074 громадянина Афганістану ОСОБА_1 , Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі №2019OD0074 щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Наказом заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №92 від 16.05.202019 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", відповідно до п.п. 4, 6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та п.п. 4.3, 4.4 Правил наказу МВС від 07.09.2011 року №649, приймаючи до уваги письмовий висновок головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту, стосовно матеріалів особової справи №2019OD0074 громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наказано відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - громадянину Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24.05.2019 року позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №5/1-134 від 16.05.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі наказу заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №92 від 16.05.2019 року.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Мазарі-Шариф, провінція Балх, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманка (суніт), є дружиною позивача ОСОБА_1 .

Позивач навчалася у ліцеї "Заргуна" в м. Кабул, в 1982 році закінчила 12 класів.

ОСОБА_1 працювала в ліцеї «Заргуна» (м. Кабул, Афганістан), викладачем дитячого садка в ліцеї з 1983 р. по 2010 р.; з 2010 р. до моменту виїзду - викладачем школярів у середньоосвітній школі «Мір Абас» (м. Кабул, Афганістан).

Позивач разом із сім`єю 06.03.2019 року вибула авіарейсом Кабіл (Афганістан) - Душанбе (Таджикистан) на підставі паспортного документу та оформленої візи.

10.03.2019 року ОСОБА_1 вирушила авіарейсом Душанбе (Таджикистан) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна).

11.03.2019 року позивач прибула до України, місце прибуття - міжнародний аеропорт «Одеса».

06 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області, а 10.05.2019 року подала анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

16.05.2019 року за результатами розгляду заяви та особової справи №2019OD0075 громадянки Афганістану ОСОБА_1, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі №2019OD0075 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Наказом заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №92 від 16.05.202019 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", відповідно до п.п. 4, 6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та п.п. 4.3, 4.4 Правил наказу МВС від 07.09.2011 року №649, приймаючи до уваги письмовий висновок головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту, стосовно матеріалів особової справи №2019OD0075 громадянки Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наказано відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - громадянці Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

24.05.2019 року позивач отримала повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №5/1-135 від 16.05.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі наказу заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №92 від 16.05.2019 року.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань за своє життя у разі повернення до країни походження, позивачі звернулися до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відносно позивачів відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачам на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і передчасність оскаржуваного наказу та, відповідно, про його протиправність.

Також, суд першої інстанції вважав необхідним для повного захисту прав та інтересів позивача на підставі ч.2 ст. 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяви позивачів з урахуванням актуальної інформації щодо Афганістану та з урахуванням іншої правової оцінки, наданої судом у рішенні, у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI): біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Абзац 7 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI:Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Частина 6 статті 8 Закону № 3671-VI: Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частина 6 статті 5 Закону № 3671-VI:Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник ОСОБА_1 , як підставу надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звертаючись із відповідною заявою, зазначає, що на даний момент не може повернутися до країни свого походження через загрозу його власному життю внаслідок погроз від представників Талібану через власну професійну діяльність, та через відсутність належного захисту зі сторони представників влади країни від незаконних дій неурядових збройних формувань. Так, причиною виїзду позивача з країни громадянської належності є загроза його життю та здоров`ю через роботу з 2016 року до початку 2019 року в логістичній компанії Бест Діл (Best Deal Logistic company) на посаді помічника з логістики та водія, і саме ці обставини послугували причиною отримання погроз з боку Талібану. У зв`язку з професійною діяльністю ОСОБА_1 неодноразово отримував погрози від представників терористичного угрупування Талібан у вигляді телефонних дзвінків та візитів додому з вимогою виконати їх вимоги.

У свою чергу, основною причиною неможливості повернення до країни походження заявниця, ОСОБА_1 , вказує про побоювання стати жертвою невибіркового насилля внаслідок існуючого збройного конфлікту та погрози з боку терористичного угрупування Талібан через професійну діяльність чоловіка та сина. Також ОСОБА_1 працювала у сфері освіти, і через це може зазнати шкоди у разі повернення до країни походження.

Як вже зазначалося, ч.1 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Тобто, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Згідно з п. 1.2 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, інформація про країну походження - це інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, УВКБ ООН, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Відповідно до п. п. е п. 2.1 Правил № 649, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом, протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється, в тому числі, з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Приписами п. 4.1 Правил № 649, передбачено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: проводить співбесіду із заявником; розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Позивачі надавали уповноваженому органу пояснення з приводу побоювань щодо переслідувань заявників з боку представників формування «Талібан», зокрема через професійну діяльність членів їх сім`ї ( надходження погроз на їх адресу, загрозу їх життю та здоров`ю), однак дана інформації відповідачем належним чином перевірена не була, за виключенням здійснення загального аналізу та співставлення наданих заявником поясненням.

Колегія суддів зазначає, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Судом першої інстанції проведено збір та аналіз інформації про країну походження, в тому числі статті з міжнародних джерел по країні походження позивача, а саме інформацію по країні походження від 06.09.2018 року, 20.11.2018 року, 12.12.2018 року - 14.01.2019 року - 20.01.2019 року, 09.05.2019 року, 12 травня 2019 року,25 квітня 2019 року.

При цьому, судом першої інстанції правомірно зазначено, що посилання відповідача на ІКП щодо належного медичного забезпечення громадян не стосується обставин, що стали підставою для звернення позивачів за захистом. Посилання відповідача на ІКП щодо ухваленого найвищим адміністративним судом рішення, що містить висновок, за яким Нідерданди не повинні надавати притулок людям з Афганістану, оскільки країна є достатньо безпечною, щоб повернутися до неї, правомірно судом першої інстанції не взято до уваги, оскільки це саме джерело містить інформацію, що загальна ситуація в галузі безпеки в Афганістані викликає занепокоєння і погіршується в деяких провінціях. Тим не менш, як вказано у цій ІКП, це не означає, що хтось без зв`язків із групами, які беруть участь у конфлікті, не зможе повернутись. В даному ж випадку, як стверджують позивачі, у них наявний зв`язок з групами конфлікту: з одного боку позивач працював у неурядовій логістичній компанії, яка доставляла продукти на військову базу США, а з іншого боку, представники угрупування Талібан вимагали від позивача завезти на цю базу вибухівку.

Отже, на підставі моніторингу відкритих міжнародних Інтернет джерел та інформації по країні громадянської належності позивачів судом першої інстанції встановлено, що ситуація в країні походження позивачів є нестабільною та що існує загальновідома інформація, яка підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

Колегія суддів зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Відповідачем при вирішенні заяви позивачів не повною мірою виконані всі необхідні дії, зокрема, інформація про країну походження позивача не повністю перевірена з співставленням показань заявників щодо роботи позивача, та надходження погроз на їх адресу, не взято до уваги відомості, що містить Керівництво УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті шукачів притулку з Афганістану від 19 квітня 2016 року, доповідь Генерального секретаря Генеральної Асамблеї Ради Безпеки ООН від 7 березня 2016 року та не наданий аналіз цих джерел інформації, не витребовувались додаткові відомості (окрім даних державних органів України), що можуть підтвердити наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення, що є порушенням процедури перевірки наявності підстав, за яких заявникам може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи апелянта про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через тривалий проміжок часу між прибуттям в Україну та зверненням за міжнародним захистом (позивач прибув в Україну 11.03.2019, а за міжнародним захистом звернувся 06.05.2019), колегія суддів відхиляє, оскільки зазначена обставина сама по собі не може свідчити про відсутність у позивачів обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності. Посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.02.2018 у справі № 825/608/17 та від 11.10.2018 у справі № 815/1892/17, колегія суддів також відхиляє, оскільки у спірних правовідносинах по цих справах проміжок часу між прибуттям в Україну та зверненням за міжнародним захистом дійсно був тривалим - у справі № 825/608/17 з листопада 2016 року по 09.03.2017 року, а у справі № 815/1892/17 з 12.09.2012 по 08.10.2013.

Щодо доводів апелянта про те, що суд в оскаржуваному рішенні не звернув увагу на перебування позивача в третій безпечній країні (Таджикістан) до прибуття в Україну і тому шукачу захисту не може бути наданий статус біженця, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки враховуючи нетривалість строку перебування позивача на території, Таджикістану, (4 дні, з 06.03.2019 по10.03.2019 року), а також факт, що в цій країні заявники були проїздом (транзитом), такі твердження апелянта не можуть автоматично, без належної перевірки побоювань заявника та ситуації в країні походження загалом, виключати право особи на звернення до органу міграційної служби за захистом.

Тому колегія суддів вважає, що заява позивачів не є очевидно необґрунтованою, не носить характер зловживання, оскільки позивачі вперше звернулась із такою заявою та без значних зволікань, а прийняттям рішення, в якому зазначено про відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, відповідач фактично вирішив заяву по суті без оформлення документів для вирішення цього питання, що дозволять очевидно стверджувати про відсутність підстав у позивачів для побоювань про загрозу життю/здоров`ю її сім`ї.

З огляду на наведене, висновки суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування спірного наказу про відмову позивачам в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правильними.

Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, № 4241/03 (п. 54) зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32), зокрема у п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, 4909/04 зазначив, що згідно з його усталеною практикою, що відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 308,310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 22 січня 2020 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова