Справа № 646/312/19
Суддя: Дьоміна О. П.
Дата ухвалення: 2020-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №646/312/19
Провадження №2-а/636/6/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року м. Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого судді Дьоміної О.П., за участю секретаря судового засідання Шилової І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора 2 батальйону 2 роти УПП в Харківській області Лимаря Максима Андрійовича, інспектора 2 батальйону 2 роти УПП в Харківській області Васищева Артема Михайловича про визнання протиправними дій та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до інспекторів 2 батальйону 2 роти УПП в Харківській області Лимаря М.А. та Васищева А.М., в якій просить суд визнати протиправними дії відповідачів та скасувати постанову серії ЕАВ №778030 від 06.12.2018 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП; винести окрему ухвалу щодо вжиття заходів дисциплінарного впливу відносно відповідачів за грубі порушення вимог закону і неналежного виконання професійних обов`язків та направити її до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, встановивши строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 06.12.2018 року його притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, однак він вважає, що винесена інспектором УПП в Харківській області постанова про накладення стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн. є незаконною, оскільки в його діях відсутні вина та склад адміністративного правопорушення, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 зазначає, що 06.12.2018 року він рухався в транспортному засобі ВАЗ 21061 д.н.з. НОМЕР_1 , який належить йому, повертаючи наліво з вул. Молочна на пр. Гагаріна, 30 (ТРЦ «Таврія-В») у напрямку аеропорту. В районі пр. Гагаріна, буд. 48 він був зупинений патрульним автомобілем Тоуоtа Рrius білого кольору, борт 0607, д.н.з 3588. До автомобілю позивача підійшов співробітник патрульної поліції ОСОБА_2 та вимагав пред`явити йому документи, а саме водійське посвідчення, свідоцтво про реєстрацію ТЗ та поліс обов`язкової цивільної відповідальності власників наземних ТЗ, і сказав, що ОСОБА_1 нібито порушив вимогу пп.18.2. ПДР України, не надавши перевагу в русі пішохода, проїхавши через регульований пішохідний перехід. Позивач вказує у позові на те, що дорожня розмітка, яку він нібито проїхав, на той момент не була взагалі помітна та не відповідала вимогам ДСТУ 2587-2010, а саме коефіцієнт яскравості та світлоповертання цієї розмітки були значно менші ніж 60 відсотків, місцями ця розмітка була повністю затерта та її було не видно, що не надало позивачу змогу ідентифікувати її як дорожню розмітку, тому він почав рух та перетнув пішохідний перехід на дозволений сигнал зеленого кольору. Проте, коли позивач був вже на переході ближче до правого краю біля бордюрного каменю, пішохід знаходився на острівці безпеки і сигнал для нього був забороняючий рух. Позивач рухався з максимальним інтервалом біля 10 метрів від острівця безпеки. На цьому перехресті пр. Гагаріна має 4 смуги руху в одному напрямку, згідно вимогам ДСТУ 2587-2010 смуга не може бути менш ніж 2,75 м, тобто виконав вимоги п. 18.3 ПДР, в якому зазначено: «Проїжджаючи повз пішоходів, які не встигли закінчити перехід проїзної частини і вимушено перебувають на острівці безпеки або лінії, що розділяє транспортні потоки протилежних напрямків, водії повинні дотримувати безпечного інтервалу». Якщо звернутись до пункту 8.5-1 ПДР, то дорожня розмітка застосовується відповідно до цих Правил і повинна відповідати вимогам національного стандарту. Дорожня розмітка повинна бути видимою учаснику дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби на відстані, що забезпечує безпеку руху. На ділянках доріг, на яких є труднощі для видимості учасниками дорожнього руху дорожньої розмітки (сніг, бруд тощо) або дорожня розмітка не може бути відновленою, установлюються відповідні за змістом дорожні знаки. Зазначену розмітку в цей нічний час дуже важко було побачити та позивач, керуючись вимогами ПДР звертав увагу саме на світлофор, перед яким зупинився пішохід на острівці безпеки, чекаючи, коли загориться зелений світлофор. Побачивши, що машина, яка рухалась позаду, зупинилась, пішохід вирішив закінчити перехід. Дочекавшись закінчення переходу, натиснув на педаль газу та перетнув світлофор, а за ним й перехрестя. Цим водієм виявився співробітник поліції, який порушуючи вимоги ПДР, увімкнув тільки сині проблескові маячки, змушуючи позивача зупинитися на зупинці громадського транспорту.

Крім того, співробітник поліції вимагав в порушення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» пред`явити йому поліс обов`язкової цивільної відповідальності власників наземних ТЗ, оскільки за відсутності випадку складання протоколу та оформлення матеріалів ДТП, закон не передбачає права працівника патрульної поліції вимагати надати для перевірки поліс обов`язкового страхування. Переглянувши документи позивача, другий інспектор Лимар М.А. пішов до свого службового транспорту та через деякий час повернувся з бланком постанови, який був вже повністю заповнений, та повідомив, що на позивача складено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, не розглянувши справу по суті, як того вимагають норми статей 278-280 КУпАП, не ознайомив з правами, передбаченими ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України. Будь-якої підготовки до розгляду справи не було, не було оголошення посадової особи, яка розглядає справу, особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не були вирішені клопотання, дослідженні докази, заслухані особи, які беруть участь у розгляді справи та свідки, і взагалі не було з`ясовано чи вчинено адміністративне правопорушення, а також інші обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи. Також, ОСОБА_1 зазначає, що в постанові невірно вказані дані місця вчинення порушення: замість пр. Гагаріна, 30 зазначено пр. Гагаріна, 35 , окрім цього невірно зазначено місце розгляду справи, яке відбулось за адресою пр . Гагаріна , 48, а зазначено пр . Гагаріна, 47 - такої адреси в м. Харкові не існує, тому, що інспектор заповнював постанову у своєму службовому автомобілі і брав їх невідомо з яких джерел, у зв`язку з чим виніс завідомо помилкові дані.

Крім того, позивач зауважує, що в постанові відсутні будь-які додатки, в тому числі і обов`язкове зазначення технічного засобу, якими здійснено фото або відеозапис. Таким чином, в справі відсутні та не розглядались будь-які докази, які б могли підтвердити правопорушення, тому є всі підстави вважати, що відповідач був упереджений та порушив вимоги ст. 245 КУпАП.

За вищезазначених обставин, на думку позивача, відповідач прийняв рішення з грубим порушеннями Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, не обґрунтовано, без урахування обставин, що мають значення для прийняття рішення, упереджено, не добросовісно та не розсудливо, а також з порушенням прав на участь позивача у процесі прийняття рішення.

Від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідачі, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Будь-яких заяв про відкладення розгляду справи, відзиву на позовну заяву, письмових пояснень у встановлений судом строк від нього не надходило, тому, на підставі ст. 205 КАС України, суд розглядає справу за відсутності відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Судом встановлено, що 06.12.2018 року командиром взводу капралом поліції УПП в Харківській області Лимарем М.А. 2 батальйон 2 рота винесено постанову серії ЕАВ №778030 від 06.12.2018 року про накладення адміністративного стягнення у розмірі 255,00 грн. у справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відносно ОСОБА_1 . Зі змісту постанови слідує, що 06.12.2018 року о 21:46 год. водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом про проспекту Гагаріна, 35 у м. Харкові, не надав перевагу пішоходу, який знаходився на пішохідному переході, чим порушив п. 18.2 ПДР, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КУпАП (а.с.76).

Відповідно до ч. 1 ст. 222 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 122 КУпАП розглядають органи внутрішніх справ.

Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом (ч. 1 ст. 7 КУпАП).

Частина 1 ст. 9 КУпАП, визначає поняття адміністративного правопорушення, яким визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Як стверджує позивач в своєму позові, в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. Будь-яких доказів, які б підтверджували факт вчинення адміністративного правопорушення позивачем з боку відповідача надано не було.

Статтею 280 КУпАП, передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Тобто, з урахуванням наведених обставин, суд вважає, що доводи позивача не були спростовані, будь-яких доказів відповідачем не надано, про факт вчинення адміністративного правопорушення свідчить лише постанова, яка фактично не містить в собі опису вчиненого правопорушення, а лише констатує факт порушення.

Відповідно до вимог ст. 276 КУпАП визначено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 травня 2015 року № 5рп/15 дійшов до висновку, що положення частині першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

З матеріалів справи вбачається, що місцем розгляду правопорушення є м. Харків, пр. Гагаріна, 35. Зважаючи на те, що відповідач розглянув адміністративну справу відносно позивача безпосередньо на місці зупинки автомобіля, а не за місцем знаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення, суд приходить до висновку, що це призвело до порушення процесуальних прав позивача, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 КУпАП.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; скасовує постанову і закриває справу; змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема і скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАВ №778030 від 06.12.2018 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Розглядаючи позовні вимоги про винесення окремої ухвали щодо вжиття заходів дисциплінарного впливу відносно відповідачів за грубі порушення вимог закону і неналежного виконання професійних обов`язків та направити її до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, встановивши строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 249 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Дана норма встановлює право суду у разі необхідності постановити окрему ухвалу та не є обов`язковою для суду.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України "Про Національну поліцію", відповідно до ст. 3 якого у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію», у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Статтею 23 Закону України «Про Національну поліцію» передбачені основні повноваження поліції, серед яких поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до п. 1 Розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 року №1179 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 06.12.2016 року за №1576/29706, поліцейський повинен неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського.

Відповідно до положень частин 1 та 2 ст. 1 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.

Відповідно до пунктів 2, 4, 5, 8, 10, 12, 13 ч. 3 ст. 1 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію», зобов`язує поліцейського: знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення, сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

В свою чергу, дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції (ст. 12 ст. 1 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України»).

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд не знаходить підстав для прийняття окремої ухвали відносно відповідачів, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що поліцейськими при розгляді справи про адміністративне правопорушення не було роз`яснено позивачу права, передбачені статтею 268 Кодексу України про адміністративне правопорушення, а оцінка відповідачем доказів за своїм внутрішнім переконанням при розгляді справи щодо вчинення адміністративного правопорушення не свідчить про грубі порушення прав позивача, який своєчасно скористався правом на оскарження постанови.

На підставі наведеного, керуючись статтями 73-77, 90, 205, 241-246, 255, 268, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора 2 батальйону 2 роти УПП в Харківській області Лимаря Максима Андрійовича, інспектора 2 батальйону 2 роти УПП в Харківській області Васищева Артема Михайловича про визнання протиправними дій та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі - задовольнити частково.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАВ №778030 від 06.12.2018 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Провадження по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КУпАП - закрити.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.П. Дьоміна