Справа № 320/3982/19
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3982/19 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.;

за участю секретаря: Несін К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду апеляційну скаргу Приватного виконавця Трофименка Михайла Михайловича на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року (розглянута у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, м. Києві, дата складання повного тексту рішення - 18 листопада 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця Трофименка Михайла Михайловича про визнання протиправними дій та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Приватного виконавця Трофименка Михайла Михайловича (далі - відповідач), у якому просить суд: визнати дії приватного виконавця Трофименка Михайла Михайловича з винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні ВП №59128998 протиправними; скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні ВП №59128998, винесену приватним виконавцем Трофименком Михайлом Михайловичем.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірна постанова є протиправною, оскільки відповідачем невірно розраховано розмір основної винагороди, що підлягає стягненню з боржника, зокрема приватним виконавцем на власний розсуд визначено основну суму заборгованості без урахування солідарної відповідальності боржників (власників предмету іпотеки), що в подальшому може призвести до багаторазового стягнення основної винагороди за одним й тим самим виконавчим документом.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправними дії Приватного виконавця Трофименка Михайла Михайловича з винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні ВП №59128998; визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні ВП №59128998, винесену Приватним виконавцем Трофименком Михайлом Михайловичем.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно п.2 ч.1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

З огляду на викладене та у зв`язку із неприбуттям учасників справи у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, а також враховуючи те, що справу можливо вирішити на підставі наявних у ній доказів, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що 14.08.2007 між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» був укладений кредитний договір №001-2900/756-0054, за умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти - 48674,00 швейцарських франків, а позичальник зобов`язувався повернути кредит не пізніше 10.08.2037 та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 4,5% річних, а за користування кредитом понад встановлений строк сплатити підвищену процентну ставку на рівні 13,5% річних. Сторони передбачили, що у разі звільнення позичальника з роботи в банку процентна ставка передбачається в розмірі 10,45% річних, а підвищена -31,35% річних.

16 серпня 2007 року вказаними вище сторонами укладено кредитний договір №001-2902/756-0055, відповідно до умов якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 19786,00 швейцарських франків, а позичальник зобов`язувався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 10.08.2027 та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 4,5% річних, а за користування кредитом понад встановлений строк - підвищену процентну ставку на рівні 13,5% річних. Також сторони узгодили, що у разі звільнення позичальника ОСОБА_2 з роботи в банку, процентна ставка передбачається в розмірі 10,45% річних, а підвищена -31,35% річних .

Згідно з додатковими угодами між сторонами від 07.04.2014 сторони домовились, що до моменту повного виконання зобов`язань за кредитним договором від 14.08.2007 та від 16.08.2007 позичальник сплачує проценти за користування в розмірі 4,5% річних, а за користування кредитом понад встановлений строк, зобов`язується сплатити проценти в розмірі 13,5% річних.

16 серпня 2007 року між ОСОБА_2 (іпотекодавець-1), ОСОБА_1 (іпотекодавець-2), ОСОБА_3 (іпотекодавець-3), ОСОБА_4 (іпотекодавець-4) та Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» (іпотекодержатель) був укладений договір іпотеки, на умовах якого іпотекодавець погодився забезпечити виконання зобов`язань за кредитними договорами №001-2900/756-0054 та №001-2902/756-0055 шляхом передачі банку нерухомості - квартири АДРЕСА_1 , яка складається з трьох жилих кімнат та належить на праві спільної часткової власності іпотекодавцям (а.с. 107-111).

Білоцерківським міськрайонним судом Київської області розглянуто цивільну справу № 357/426/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договору іпотеки недійсним.

06 вересня 2016 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області первісний позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 14.08.2007 № 001-2900/756-0054, укладеним між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 в розмірі 42374 швейцарських франків 53 сантими та заборгованості за кредитним договором від 16.08.2007 № 001-2902/756-0055, укладеним між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 в розмірі 14957 швейцарських франків 60 сантимів, звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 16.08.2007, а саме на:

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.11.1997, виданого за наказом ВАТ «Росава» № 1019 від 19.11.1997;

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.11.1997, виданого за наказом ВАТ «Росава» № 1019 від 19.11.1997;

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1997року, виданого за наказом ВАТ «Росава» № 1019 від 19 листопада 1997 року;

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.11.1997, виданого за наказом ВАТ «Росава» №1019 від 19.11.1997 (а.с.42-48).

Зазначеним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надано право ПАТ «Універсал Банк» провести публічні торги за початковою ціною предмета іпотеки, яка визначена на підставі ринкової вартості об`єкта оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» по 490 грн. 70 коп. судових витрат з кожного.

Відповідно до вимог частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27.12.2017 апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 вересня 2016 року у цій справі визнано неподаною та повернуто апелянту.

05 березня 2018 року на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.09.2016 у справі № 357/426/16-ц видано виконавчий лист, в якому зазначено, що рішення набрало законної сили 27.12.2017, виконавчий лист може бути пред`явлений до виконання протягом трьох років з дня вступу рішення в законну силу (а.с.84-85).

16 травня 2019 року на підставі виконавчого листа приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком Михайлом Михайловичем відкрито виконавче провадження ВП № 59128998 (а.с.87-88).

Одночасно з відкриттям провадження ВП № 59128998 приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком Михайлом Михайловичем було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди. Відповідно до вказаної постанови відповідачем зазначено про стягнення з позивача основної винагороди у розмірі 148 922,73 грн. (а.с.90-92)

Не погоджуючись з постановою про стягнення з боржника основної винагороди, позивач звернувся до суду

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо правового обґрунтування вимог позивача про визнання дій протиправними та скасування постанови приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім:

1) рішень про відібрання і передання дитини, встановлення побачення з нею або усунення перешкод у побаченні з дитиною;

2) рішень, за якими боржником є держава, державні органи, Національний банк України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, державні та комунальні підприємства, установи, організації, юридичні особи, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету;

3) рішень, за якими боржником є юридична особа, примусова реалізація майна якої заборонена відповідно до закону;

4) рішень, за якими стягувачами є держава, державні органи;

5) рішень адміністративних судів та рішень Європейського суду з прав людини;

6) рішень, які передбачають вчинення дій щодо майна державної чи комунальної власності;

7) рішень про виселення та вселення фізичних осіб;

8) рішень, за якими боржниками є діти або фізичні особи, які визнані недієздатними чи цивільна дієздатність яких обмежена;

9) рішень про конфіскацію майна;

10) рішень, виконання яких віднесено цим Законом безпосередньо до повноважень інших органів, які не є органами примусового виконання;

11) інших випадків, передбачених цим Законом та Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:

1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;

4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;

5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому ст. 27 цього Закону.

Згідно з ч. 1-3 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:

1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;

2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом положень ч. 4, 5 ст. Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.

Відповідно до ч. 7 ст. 37 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

При цьому, солідарні боржники несуть солідарний обов`язок із сплати основної винагороди (частина 9 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 (далі - Постанова №643).

Так, за приписами пункту 19 Постанови №643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Отже, чинним законодавством передбачено, що постанова про стягнення з боржника основної винагороди повинна містити розрахунок та порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з оскаржуваної постанови вбачається, що відповідачем зазначено наступну формулу розрахунку основної винагороди: «Основна сума заборгованості х 10 % = 148 922,73 грн.» (а.с.91-92).

Однак, у вказаній постанові відповідачем не зазначено вартість реалізації майна, з якої можна б було вирахувати основну винагороду виконавця, з урахуванням солідарної відповідальності всіх боржників, та не вказано розмір основної суми заборгованості у числовому значенні, що є неприпустимим в розумінні наведених вище положень Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та Постанови №643.

Колегія суддів звертає увагу на те, що виконавчий лист Білоцерківського міськрайонного суду Київської області стосується чотирьох боржників, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , проте відповідачем під час розрахунку суми основної винагороди у спірній постанові не вказано чи стосується вона кожної із зазначених осіб, чи лише позивача.

Окрім того, сума заборгованості у виконавчому листі визначена в іноземній валюті, а саме 42374 швейцарських франків 53 сантими та 14957 швейцарських франків 60 сантимів. Разом з тим, відповідачем не зазначено у спірній постанові, яким чином він визначив цей її розмір у національній валюті України, за яким курсом Національного банку України та станом на яку дату.

Щодо посилання позивача щодо неправильно визначеного приватним виконавцем Трофименком М.М. розміру основної винагороди, в тому числі без урахування солідарного обов`язку ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 згідно з рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.03.2018 у справі №357/426/16-ц, колегія суддів зазначає наступне.

Так, суд апеляційної інстанції вважає зазначені вище посилання позивача обґрунтованими та підтвердженими нормами матеріального права.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту наведених вище норм чітко вбачається, що приватний виконавець одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом, у разі коли приватний виконавець забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру.

Тобто, обов`язковими умовами стягнення основної винагороди приватного виконавця є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття приватним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Крім того законодавець чітко визначив, що основна винагорода приватного виконавця стягується з фактично стягнутої суми; розмір винагороди вираховується також з фактично стягнутої суми.

За своїм призначенням основна винагорода стягується саме за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що саме такі заходи призвели до виконання рішення.

Відповідно до пункту 21 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802 (у редакції, чинній на час винесення спірної постанови) у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що у постанові про закінчення виконавчого провадження виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутої основної винагороди приватного виконавця, тим самим законодавець підтверджує, що основна винагорода стягується тільки з суми, яка фактично стягнута на користь стягувача.

Проте, у спірних правовідносинах приватним виконавцем не було вчинено дій, спрямованих на фактичне виконання виконавчого документу, зокрема, стягнення коштів з боржника та реалізацію його майна.

Жодних доказів на спростування наведеного висновку суду відповідач під час розгляду справи до суду не надав.

Посилання відповідача на те, що основна винагорода приватного виконавця встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, а не суми, яка фактично стягнута у виконавчому провадженні, нормативно не обґрунтовані і зазначених висновків суду не спростовують.

Таким чином, дії приватного виконавця не призвели до фактичного стягнення вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом, а тому, на думку суду апеляційної інстанції, не є достатніми підставами для стягнення з позивача суми основної винагороди.

Щодо строку звернення до суду з даним позовом, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно ч.ч. 1 та 2 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів

Частиною 1 ст. 287 КАС України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України, позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Тобто, законодавцем чітко визначено, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо оскарження постанови приватного виконавця законодавством встановлено спеціальний 10-денний строк, який обчислюється з дня вручення постанови.

При цьому, слід враховувати, що пропуск цього строку не є безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки, за наявності поважних причин його пропуску, такий строк може бути поновлено.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з матеріалів справи, про порушення своїх прав позивач дізналася в момент ознайомлення з оскаржуваною постановою від 16.05.2019 у ВП № 59128998, тобто 08.07.2019, на підтвердження чого позивачем до позовної заяви приєднано копію конверта (номер поштового відправлення 47) (а.с.10) та роздруківку із сайту АТ «Укрпошта», в якому позивач отримала відповідь від приватного виконавця на своє звернення вже після того, як позивачу від членів своєї сім`ї стало відомо, що стосовно членів сім`ї (чоловіка та синів) були відкриті аналогічні виконавчі провадження і відповідні постанови вони отримали листами, проте до позивача жодних постанов не надходило (а.с.11). Вказані відомості не були спростовані відповідачем.

З даним позовом позивач звернулася до Київського окружного адміністративного суду 18.07.2019, що підтверджується календарним штемпелем відділу поштового зв`язку на конверті, в якому до суду 25.07.2019 надійшов позов та цього ж дня був зареєстрований службою діловодства суду, тобто в межах десятиденного строку, встановленого пунктом першим частини другої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім зазаченого колегія суддів вважає недоведеним відповідачем факт належного направлення позивачу 17.05.2019 постанови про стягнення основної винагороди від 16.05.2019, про що відповідач вказує в заяві, адресованій суду по справі (а.с.69-70).

Так, на підтвердження відправки позивачу постанови від 16.05.2019 про стягнення із ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця відповідачем надано суду копію фіскального чеку про відправку списку рекомендованих поштових відправлень, копію списку рекомендованих поштових відправлень від 17.05.2019 із зазначенням у списку під номером 12 адресата ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) та номера штрихкодового ідентифікатора поштового відправлення 350, та роздруківку з сайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень (а.с. 71-72).

Разом з тим, відповідно до п. 105 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, одержання реєстрованого поштового відправлення, грошових коштів за поштовим переказом здійснюється за умови пред`явлення документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, визначених законодавством. У разі отримання рекомендованого поштового відправлення одержувач власноруч зазначає прізвище та ставить свій підпис в книзі (на окремому аркуші) встановленого зразка. У разі отримання інших реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів одержувач заповнює відповідний бланк повідомлення: зазначає найменування, серію та номер пред`явленого документа, дату одержання та ставить свій підпис.

Відповідно до п.2 Правил надання послуг поштового зв`язку повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу - повідомлення, яким оператор поштового зв`язку доводить до відома відправника чи уповноваженої ним особи інформацію про дату вручення реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом та прізвище одержувача.

Під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище (п.106 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним (п.99 Правил надання послуг поштового зв`язку).

Відтак, належним та допустимим доказом на підтвердження дати одержання рекомендованого поштового відправлення є відповідне поштове повідомлення про вручення реєстрованого поштового відправлення фізичній особі, проте поштового повідомлення відповідачем не надано, як і не повідомлено про відсутність або наявність у відповідача поштового повідомлення про вручення позивачу поштового відправлення із штрихкодовим ідентифікатором поштового відправлення №350.

Щодо наданих відповідачем роздруківки з сайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, колегія суддів зазначає наступне.

Так, суд апеляційної інстанції не може прийняти в якості належного та допустимого доказу вручення поштового відправлення, адже даний сервіс є лише не офіційною послугою оператора поштового зв`язку і не є офіційним доказом у справі.

На підставі вище зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Таким чином суду апеляційної інстанції не знайшов правових підстав вважати правомірним винесення приватним виконавцем Трофименком Михайлом Михайловичем постанови від 16.05.2019 про стягнення із ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця, в тому числі визначення її розміру в сумі 148922,73 гривень.

Також вказує, що при зверненні до суду позивачем сформульовано позовні вимоги у вигляді скасування спірної постанови.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частиною 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Отже, оскільки постанова про стягнення основної винагороди стосується прав конкретного боржника, вказана постанова є індивідуальним актом та підлягає оскарженню шляхом подання позову про визнання її протиправною та скасування.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні ВП №59128998, винесену приватним виконавцем Трофименком Михайлом Михайловичем.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 205, 241, 242, 243, 251, 271, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця Трофименка Михайла Михайловича - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

М.І. Кобаль