Справа № 160/6750/19
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 січня 2020 року м. Дніпросправа № 160/6750/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),

суддів: Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,

за участю секретаря судового засідання Троянова А.С.

за участю представника відповідача: Пономарьова Г.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро в режимі відеоконференції з Деснянським районним судом м. Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.09.2019 року, (суддя суду першої інстанції Голобутовський Р.З.), прийняте у м. Дніпро у відкритому судовому засіданні, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

17 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті №140-к від 23.01.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору державного контролю та нагляду за безпекою на залізничному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області; зобов`язати Державну службу України з безпеки на транспорті поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору державного контролю та нагляду за безпекою на залізничному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області з 23 січня 2019 року, зобов`язати Державну службу з безпеки на транспорті провести нарахування середнього заробітку та провести його виплату на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу, а саме: з 23.01.2019 року по день набрання законної сили рішенням суду.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що позивач працював на посаді завідувача сектору державного контролю та нагляду за безпекою на залізничному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області. 12.11.2018 року він отримав попередження за підписом Голови Укртрансбезпеки Ноняк М., відповідно до якого його повідомили про звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, через два місяці з дати ознайомлення з цим попередженням (далі - попередження про звільнення). В якості підстави для звільнення в попередженні було вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України" № 1095 від 06.09.2017 року було створено Державну службу морського та річкового транспорту України, у зв`язку з чим, з Державної служби України з безпеки на транспорті виключені функції з реалізації державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті та зменшено граничну чисельність Укртрансбезпеки на 226 осіб. Також у попередженні вказано, що відповідно до структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік, введених в дію наказом Укртрансбезпеки "Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік" № 805 від 05.10.2018 року було виключено посаду завідувача сектору державного контролю та нагляду за безпекою на залізничному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області. Незважаючи на наявність вакансій для переведення позивача на іншу посаду, наказом Державної служби України з безпеки на транспорті за № 140-к від 23.01.2019 року позивач був звільнений з займаної посади завідувача сектору державного контролю та нагляду за безпекою на залізничному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки, відповідно до п.1 ч. 1, ч. 4 ст. 87 Закону України "Про державну службу", п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року в задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована доводами адміністративного позову, також, позивач зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не встановив належним чином чи вважався позивач належним чином повідомленим про рішення комісії про надання згоди про звільнення позивача з роботи, та чи мало місце порушення законних прав позивача. Також, позивач зазначає, що наявними в матеріалах справи документами не підтверджено факту дослідження рівня кваліфікації позивача, виконання покладених на нього обов`язків, порівняно з іншими працівниками для визначення найбільшої продуктивності для умов залишення на роботі. Також, судом не враховано того факту, що позивач навчався на 1 курсі магістратури без відриву від виробництва, що дає останньому право на залишення на роботі.

Від представника позивача на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням представника Пташинського О.А. на лікарняному 22.01.2020 року. Колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила відмовити в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, з урахуванням обмеженості строку розгляду даної справи, а також з огляду на те, що представником позивача вже було надано достатні пояснення з приводу обставин на яких ґрунтуються вимоги апеляційної скарги під час попереднього судового засідання.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 працював на посаді завідувача сектору державного контролю та нагляду за безпекою на залізничному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області.

12.11.2018 року ОСОБА_1 отримав попередження за підписом Голови Укртрансбезпеки Ноняк М., відповідно до якого його повідомлено про звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, через два місяці з дати ознайомлення з цим попередженням.

В якості підстави для звільнення в попередженні вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України" № 1095 від 06.09.2017 року створено Державну службу морського та річкового транспорту України, у зв`язку з чим, з Державної служби України з безпеки на транспорті виключені функції з реалізації державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті та зменшено граничну чисельність Укртрансбезпеки на 226 осіб.

Також у попередженні вказано, що відповідно до структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік, введених в дію наказом Укртрансбезпеки "Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік" № 805 від 05.10.2018 року виключено посаду завідувача сектору державного контролю та нагляду за безпекою на залізничному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області.

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті за № 140-к від 23.01.2019 року ОСОБА_1 звільнений з займаної посади завідувача сектору державного контролю та нагляду за безпекою на залізничному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Укртрансбезпеки, відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 87 Закону України "Про державну службу", п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не погодившись з наказом про звільнення з займаної посади позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у даній справі.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем виконані норми ЗУ «Про державну службу» та КЗпП України, що є обов`язковими та передують звільненню на підставі п. 1 частини першої статті 87 ЗУ «Про державну службу», з урахуванням положень 49-2 КЗпП України, відтак звільнення позивача з роботи відповідає вимогам Закону, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженості, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також, порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України "Про державну службу".

Пункт 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" визначає, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" процедура вивільнення державних службовців на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті, визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно зі статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до частини другої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Для визначення таких працівників роботодавець робить порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників, в процесі якого, як правило, враховуються наступні обставини: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт.

Суд зазначає, що відповідно до статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Встановлені обставини справи свідчать, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення Державної служби морського та річкового транспорту України" № 1095 від 06.09.2017 року було створено Державну службу морського та річкового транспорту України, у зв`язку з чим, з Державної служби України з безпеки на транспорті виключені функції з реалізації державної політики у сфері безпеки на морському та річковому транспорті та зменшено граничну чисельність Укртрансбезпеки на 226 осіб.

Відповідно до структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік, введених в дію наказом Укртрансбезпеки "Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2018 рік" № 805 від 05.10.2018 року, виключено посаду завідувача сектору державного контролю та нагляду за безпекою на залізничному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області.

Згідно пояснень відповідача, наведених у відзові на адміністративний позов, останнім здійснено детальний аналіз професійно-трудової діяльності ОСОБА_1 щодо відповідності критеріям визначених у ст. 42 КЗпП України, відповідно до якого було встановлено, що ОСОБА_1 не належить до переліку тих осіб, які мають переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в порівнянні з іншими особами, посади яких підпали під скорочення.

Згідно з Витягом із штатного розпису на 2018 рік Державної служби України з безпеки на транспорті, затвердженої наказом Укртрансбезпеки від 19.02.2018 року № 162, який вводився в дію 01.01.2018 року, гранична чисельність штату Управління Укртрансбезпеки в Дніпропетровські області становила 31 особу, водночас, згідно з Витягом із штатного розпису на 2018 рік Державної служби України з безпеки на транспорті, затвердженої наказом Укртрансбезпеки від 05.10.2018 року № 805, який вводився в дію 05.10.2018 року гранична чисельність штату Управління Укртрансбезпеки в Дніпропетровській області вже становила 19 осіб.

Так, штатна чисельність працівників Укправління Укртрансбезпеки в Дніпропетровській області скоротилася майже вдвічі, що у свою чергу свідчить про те, що відповідач був позбавлений можливості запропонувати всім працівникам, що підпадали під скорочення, рівнозначні посади.

Однак, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на користь того, чому саме позивачу не було запропоновано будь-якої іншої посади, навіть нижчого рівня від тієї, яку він займав, однак яку він може займати відповідно до наявної у нього освіти та кваліфікації.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 мав переважне право на залишення на роботі, оскільки навчався без відриву від роботи в Азовському морському інституті Національного університету «Одеська морська академія» на першому курсі магістратури, що підтверджується довідкою наявною в матеріалах справи та визнається відповідачем у справі.

На виконання ухвали Третього апеляційного адміністративного суду від 18.12.2019 року відповідачем надано пояснення, що при звільненні позивача з роботи не було враховано його переважного права на залишення на роботі, оскільки довідку про навчання ОСОБА_1 без відриву від роботи було подано позивачем несвоєчасно, а саме вона надійшла до Укртрансбезпеки лише 30.11.2018 року, відтак про факт навчання позивача на час попередження про наступне вивільнення не був відомий роботодавцю.

Як видно з пояснень відповідача, наданих на виконання ухвали суду, порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, відповідачем не проводилось. При вирішенні питання про вивільнення працівників відповідач виходив з того, що серед співробітників відділу, в якому працював позивач, переважне право на залишення на роботі лише ОСОБА_3 , як особа, що має на утриманні двох утриманців - дітей 200 та 2004 року народження), якого і було переведено постійно на посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області згідно наказу від 16.11.2018 року.

Між тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що на момент видання наказу про звільнення позивача з роботи, а саме станом на 23.01.2019 року, роботодавцю було відомо, що позивач має право на переважне залишення на роботі та мав таке право станом на час попередження його про наступне вивільнення (12.11.2018 року), втім жодних дій на забезпечення переважного права позивача на залишення на роботі Укртансбезпекою вчинено не було, позивача звільнено як такого, що не має переважного права на залишення на роботі, що є порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно протоколу Засідання Ради Профспілки Укртрансбезпеки від 26.12.2018 року та листа Профспілки б/н (а.с.70-72), при розгляді питання про надання згоди на вивільнення зі служби ОСОБА_1 також не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі, в той час як, при вирішенні питання про правомірність вивільнення зі служби деяких інших працівників таке право враховано було та згоду на їх вивільнення надано не було.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що гарантія на переважне залишення на роботі, визначена ст. 49-2 КЗпП України має на меті забезпечити право окремих категорій осіб на працю та кінцевою метою такої гарантії є реалізація роботодавцем права особи на переважне залишення на роботі, з урахуванням продуктивності роботи та кваліфікації працівника. При цьому, гарантія на переважне залишення особи на роботі не може бути залежною лише від часу виявлення факту, що свідчить про наявність такого переважного права, оскільки роботодавець не позбавлений можливості дотриматись гарантій визначених ст. 49-2 КЗпП України і після видання попередження про наступне вивільнення особи, до моменту фактичного звільнення працівника з роботи.

Таким чином, враховуючи той факт, що відповідачем не було дотримано визначених законодавством гарантій при звільненні позивача з роботи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 з роботи є незаконним, відтак оскаржуваний наказ №140-к від 23.01.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору державного контролю та нагляду за безпекою на залізничному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивача необхідно поновити на посаді завідувача сектору державного контролю та нагляду за безпекою на залізничному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області з якої його було звільнено без законної підстави. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що як видно зі змісту оскаржуваного наказу від 23.01.2019 року позивача звільнено з посади з 25.01.2019 року, відтак і поновленню на роботі позивач підлягає з 25 січня 2019 року - дати незаконного звільнення.

Відповідно до ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як визначено п.1 пп."з" Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (далі - Порядок №100), Порядок №100 застосовується у випадку обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Згідно п.2 абз.3 Порядку №100, середній заробіток, який підлягає виплаті за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про доходи №б/н (а.с.157), наданої до матеріалів справи заробіток ОСОБА_1 за два останні місяці до звільнення складає 10734.76 грн. (за листопад 2019 р. - 2839.92 грн. та за грудень 2018 р. - 7894.84 грн.). У листопаді 2018 року позивач працював 5 днів, а в грудні 2018 року - 20 робочих днів, всього відпрацьованих 25 днів.

Середньоденна заробітна плата позивача складає 429,39 грн. (10734.76 грн. : 25 дн. = 429,39 грн.). Час вимушеного прогулу з 25 січня 2019 р. до 22 січня 2020 р. складає 248 робочих дні (січень 2019 р. - 5 днів, лютий 2019 р. - 20 днів, березень 2019 р. - 20 днів, квітень 2019 р. - 20 днів, травень 2019 р. 22 дні, червень 2019 р. - 18 днів, липень 2019 р. - 23 дні, серпень 2019 р. - 21 день, вересень 2019 р. -21 день, жовтень 2019 р. - 22 дні, листопад 2019 р. - 21 день, грудень 2019 р. - 21 дні, січень 2020 р. - 14 днів.).

Таким чином, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу складає 106 488.72 грн. (429.39 грн. х 248 дн. = 106488.72 грн.), який обраховано без урахування обов`язкових до сплати податків та обов`язкових платежів.

Відповідно до ч.1 ст.371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць, а також поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Середньомісячна заробітна плата позивача, відповідно до довідки про доходи №б/н (а.с.157), складає 7894.84 грн. і в цій частині підлягає негайному стягненню.

Вищевикладене залишилось поза увагою суду першої інстанції, внаслідок чого судом прийнято рішення без повного з`ясування обставин справи із порушенням вимог норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 317, ст. 32, ст. 325 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.09.2019 року в адміністративній справі №160/6750/19 в адміністративній справі №160/6750/19 - скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті №140-к від 23.01.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача сектору державного контролю та нагляду за безпекою на залізничному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору державного контролю та нагляду за безпекою на залізничному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області з 25 січня 2019 року.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 в розмірі 106 488 (сто шість тисяч чотириста вісімдесят вісім) гривень 72 копійок.

Постанову суду в частині поновлення з 25 січня 2019 року ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору державного контролю та нагляду за безпекою на залізничному транспорті Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області звернути до негайного виконання.

Постанову суду в частині стягнення з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 суми середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 7894.84 грн. (сім тисяч вісімсот дев`яносто чотири грн. 84 коп.) звернути до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає у відповідності до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Постанова в повному обсязі складена 22.01.2020 року.

Головуючий - суддя О.О. Круговий

суддя Т.С. Прокопчук

суддя А.В. Шлай