Справа № 425/41/20
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2020-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2020 року Провадження №2-а/425/32/20

Справа №425/41/20

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Клименко А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , поданого представником позивача - адвокатом Оверченко Оксаною Анатоліївною до інспектора взводу № 2 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Панасюка Олександра Сергійовича про визнання дій протиправними та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

Оверченко Оксана Анатоліївна, в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до інспектора взводу № 2 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Панасюка Олександра Сергійовича, яким просила визнати дії інспектора взводу № 2 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Панасюка Олександра Сергійовича протиправними та скасувати постанову серія ДП18 № 470063 від 19 грудня 2019 року в справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 та частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень.

У призначений день та час судового засідання, для розгляду справи по суті, сторони не з`явились, але були повідомлені належним чином. Позивач подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі на підставі доказів, які є в матеріалах справи. Відповідач подав клопотання, в якому як і позивач, просив справу розглянути без його участі. Відзив на позовну заяву не подав, проти позовних вимог заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, а також в силу положень частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі за текстом - КАС України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Позиція позивача полягала у тому, що 19 грудня 2019 року відповідач виніс неправомірну постанову про накладання на нього адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 та частиною 1 статті 126 КУпАП, у зв`язку із порушенням ним підпункту «в» пункту 8.4 та пункт 2.4 Правил дорожнього руху. Зокрема, через те, що він керуючи транспортним засобом порушив вимоги дорожнього знаку 3.1 «Рух заборонено» та 5.33 «Пішохідна зона», а саме здійснив рух в зону дії знаку, а при перевірці документів на вимогу поліцейського не пред`явив документ зазначений в пункті 2.1. (чинний страховий поліс). Протиправність дій та постанови відповідача полягала у тому, що під час розгляду справи відповідач не дотримався порядку її розгляду. Тому дії відповідача щодо притягнення його до адміністративної відповідальності є протиправними, а постанова, підлягає скасуванню.

Позиція відповідача. Відповідач надав в якості доказу диск з аудіо-відеозаписом, яким на його думку, зафіксовані адміністративні правопорушення позивачем. Проти позовних вимог заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог .

Враховуючи, що сторони спору доводили свої вимоги та заперечення тільки письмовими та електронними доказами, які є в матеріалах справи, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також в їх сукупності, встановив наступні обставини:

Дев`ятнадцятого грудня 2019 року, Панасюк Олександр Сергійович , під час несення служби з нагляду за дотриманням учасниками дорожнього руху однойменних правил, перебуваючи в статусі інспектора взводу № 2 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції капрала поліції, тобто під час безпосереднього виконання своїх службових обов`язків, підійшов до автомобіля, водієм якого був ОСОБА_1 (а.с.4-5) та попросив пред`явити посвідчення водія, реєстраційний документ на автомобіль та поліс обов`язкового страхування у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 заїхав на автобусну станцію у місті Сєвєродонецьк, в зону дії знака 3.1. (Рух заборонено), який забороняє рух усіх транспортних засобів у випадку, коли початок пішоходної зони позначено знаком 5.3., а такий знак мав місце (а.с.6,10, диск - 24).

Однак ОСОБА_1 повідомив про те, що він є інвалідом і вимоги знаку на нього не поширюються та пред`явив поліцейському пенсійне посвідчення (а.с.9), з якого вбачається, що він є особою з інвалідністю, але інші документи не надав вважаючи, що для цього немає підстав (а.с.9, диск - 24).

Після цього відповідач оголосив про те, що ним буде розглядатися справа у зв`язку із порушенням ОСОБА_1 пункту 2.4 Правил дорожнього руху, а саме не пред`явлення водієм посвідчення водія, реєстраційного документу на автомобіль та полісу обов`язкового страхування та почав оголошувати права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Після пред`явлення водієм посвідчення водія та реєстраційного документу на автомобіль: свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.7,8), відповідач знову почав роз`яснювати права водію, у зв`язку із не пред`явленням страхового полісу. Під час з`ясування відповідачем чи необхідна правова допомога, ОСОБА_1 повідомив, про те, що йому потрібна правова допомога та зателефонував адвокату і попросив відповідача зачекати приїзду адвоката. Однак не дочекавшись адвоката, відповідач повідомив про закриття розгляду справи та про те, що буде складена постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 126 КУпАП (а.с.24 - диск)

Під час складення відповідачем постанови, до ОСОБА_1 , підійшов інший поліцейський, який представився позивачу та якому ОСОБА_1 також пред`явив посвідчення особи з інвалідністю. Проте, поліцейський почав роз`яснювати, що ОСОБА_1 порушив вимогу дорожнього знаку 3.1 і зачитав йому положення Правил дорожнього руху, які на його думку, передбачають можливість не розповсюдження дії цього знаку на інвалідів тільки за наявності під таким знаком, таблички 7.8. (а.с.24 - диск). А ОСОБА_1 пояснював те, що він інвалід, і йому важко ходити, а в`їхав він у зону дії знаку, бо приїхав на автобусну станцію зустріти доньку, яку давно не бачив і в якої є багаж, який йому важко тягнути (а.с.24 - диск). Також ОСОБА_1 вказував на те, що таке застосування правил дорожнього руху є не людським поводженням по відношенню до нього, як інваліда (а.с.24 - диск).

Після цієї розмови, підійшов Панасюк Олександр Сергійович і повідомив ОСОБА_1 про те, що він склав постанову про накладення на нього адміністративного стягнення та зачитав йому зміст постанови, але копію цієї постанови ОСОБА_1 без адвоката отримувати не погодився (а.с. 24 - диск).

А ОСОБА_1 висловив своє ставлення до роботи поліцейського та патрульної поліції у цілому, та вважаючи, що в його діях не має складу адміністративного правопорушення, 28 грудня 2019 року, поштою, через адвоката, подав до Рубіжанського міського суду Луганської області позов (а.с.1-3,4-5,6,7,8,9,10-11).

Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли публічні правовідносини, в межах яких виник спір, у якому позивач як учасник дорожнього руху не погодився із діями та рішенням суб`єкта владних повноважень в особі інспектора патрульної поліції, відповідача, про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху.

Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосував наступні норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

1. Щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі за текстом - КУпАП).

Дійсно, частина 1 статті 122 КУпАП, порушення вимог дорожніх знаків передбачає, як адміністративне правопорушення. Однак, застосування даної норми права неможливе, оскільки за своєю правовою природою, вона є бланкетною.

Тож відповідач правильно виходив із необхідності застосування положень Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

І дійсно, з огляду на положення пункту 8.4. цих Правил та додатку №1 до них, знак 3.1. "Рух заборонено" відноситься до групи заборонних знаків, які запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Обидві сторони спору виходили із того, що позивач в`їхав у зону дії знаку 3.1., який застосовувався у поєднанні із знаком 5.33. "Пішохідна зона", і суд не бачить підстав вважати інакше.

Також суд відзначає, що в силу положень підпункту 3.1. пункту 3 Розділу 33 Правил дорожнього руху, за наявності знаку 3.1. рух усіх транспортних засобів забороняється у тому випадку, якщо у зоні дії такого знаку є пішохідна зона, початок якої позначено знаком 5.33.

Аудіо-візуальна інформація надана відповідачем та копії фотографій, надані позивачем вказують на те, що останній в`їхав у зону дії обох цих знаків (а.с.10, 24 - диск).

Разом з цим, обмеження в русі у вигляді заборони руху транспортних засобів у зоні дії таких знаків, яке запроваджено дією таких знаків не має абсолютного характеру. Оскільки, і один, і другий знак мають виключення із заборони.

Зокрема, абзац 4 пункту 3.43. Розділу 33 Правил дорожнього руху передбачає, що не поширюється дія знаків 3.1, 3.2, 3.35 - 3.38, а також знака 3.34 за наявності під ним таблички 7.18 на водіїв з інвалідністю, які керують мотоколяскою або автомобілем, позначеними розпізнавальним знаком "Водій з інвалідністю", на водіїв, які перевозять пасажирів з інвалідністю, за умови наявності документів, що підтверджують інвалідність пасажира (крім пасажирів з явними ознаками інвалідності).

А в силу положень пункту 26.3. Розділу 25 правил дорожнього руху, у пішохідну зону в`їзд дозволяється лише, серед іншого, автомобілям (мотоколяскам), позначеним розпізнавальним знаком "Водій з інвалідністю", якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять пасажирів з інвалідністю.

Одразу слід відзначити, що можливість відступити від дії знаку 5.33. "Пішохідна зона" жодним чином не пов`язана з наявністю чи відсутністю таблички 7.18. Але до її значення для знаку 3.1. суд, ще повернеться.

Але спільні, на перший погляд, виключення із загального правила щодо заборони руху у зоні дії таких знаків, насправді є різними, якщо застосовувати метод буквального тлумачення норми права.

Оскільки, дія знаку 3.1. не поширюється на дві категорії водіїв: 1) на водіїв з інвалідністю, які керують мотоколяскою або автомобілем, позначеними розпізнавальним знаком "Водій з інвалідністю"; та 2) на водіїв, які перевозять пасажирів з інвалідністю, за умови наявності документів, що підтверджують інвалідність пасажира (крім пасажирів з явними ознаками інвалідності).

Тобто тут, в одному випадку, автомобіль повинен бути позначений знаком "Водій з інвалідністю", а в другому - такої вимоги немає. Але і в одному, і в іншому випадку, дія знаку 3.1. на таких водіїв не поширюється.

А от дія знаку 5.33. також не поширюється на дві категорії, але виходячи із буквального тлумачення, на інші дві категорії. Зокрема, в`їзд у пішоходну зону дозволяється: 1) автомобілям (мотоколяскам), позначеним розпізнавальним знаком "Водій з інвалідністю", якими керують водії з інвалідністю; та 2) автомобілям (мотоколяскам), позначеним розпізнавальним знаком "Водій з інвалідністю", якими керують водії, які перевозять пасажирів з інвалідністю.

Отже, наявною є колізія, у частині можливості в`їзду у зону дії знаку 3.1., у поєднанні із знаком 5.33. водіями, які керують автомобілями і перевозять пасажирів з інвалідністю. Оскільки для не застосування дії знаку 3.1., наявність на автомобілі позначення "Водій з інвалідністю" не є обов`язковим, а для не застосування дії знаку 5.33. таке позначення є обов`язковим.

Хоча і одне, і інше правило було внесено до Правил дорожнього руху однією постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 року №553 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 та від 17 грудня 2008 року №1102".

Але у спорі, що розглядається судом, мала місце інша ситуація. Зокрема, позивач керував автомобілем самостійно, він не був пасажиром, але наполягав на тому, що він є інвалідом і мав право в`їхати у зону дії таких знаків (а.с.24 - диск).

Тому, суд повертається до початку свого аналізу.

Як вже було вказано, абзац 4 пункту 3.43. Розділу 33 Правил дорожнього руху передбачає, що не поширюється дія знаків 3.1, 3.2, 3.35 - 3.38, а також знака 3.34 за наявності під ним таблички 7.18 на водіїв з інвалідністю, які керують мотоколяскою або автомобілем, позначеними розпізнавальним знаком "Водій з інвалідністю".

Дійсно, якщо застосовувати метод буквального тлумачення норми права, однією з умов не поширення дії знаку 3.1. на водіїв з інвалідністю є керування ними автомобілем, позначеним розпізнавальним знаком "Водій з інвалідністю", така сама умова передбачена і для не поширення на них дії знаку 5.33., якщо вони керують автомобілем, позначеним розпізнавальним знаком "Водій з інвалідністю".

Але, і про це суд вже зазначав, можливість відступити від дії знаку 5.33. "Пішохідна зона" жодним чином не пов`язана з наявністю чи відсутністю таблички 7.18, навіть виходячи із буквального тлумачення. Але, що стосується знаку 3.1., то тут ситуація інша.

Відповідач виходив із того, що можливість не поширення дії знаку 3.1. на водія з інвалідністю, пов`язана із наявністю під таким знаком таблички 7.18., але суд не може погодитись із тим, що таке застосування правил дорожнього руху є правильним.

По-перше. Необхідність наявності таблички 7.18. під знаком, пов`язано тільки з одним знаком 3.34, оскільки у процитованому судом положенні абзацу 4 пункту 3.43. Розділу 33 Правил дорожнього руху, фраза: "за наявності під НИМ таблички 7.18." використовується в однині у прив`язці до знаку 3.34., а не у множині, що створювало б прив`язку до інших знаків, у тому числі й знаку 3.1. І для суду це є очевидним.

По-друге. Дійсно, положеннями пункту 7.18 Розділу 33 Правил дорожнього руху передбачено, що табличка до дорожніх знаків "Крім осіб з інвалідністю" означає, що дія знака не поширюється на мотоколяски і автомобілі, на яких установлено розпізнавальний знак "Водій з інвалідністю" відповідно до вимог цих Правил. Застосовується із знаками 3.1, 3.34 - 3.38.

Але суд звертає увагу на те, що обов`язковість застосування такого знака із знаками 3.1., 3.34-3.38 цим правилом не встановлена. А це означає, що за наявності знаку 3.1., але за відсутності під ним таблички 7.18., це не призводить до автоматичної неможливості застосування положень абзацу 4 пункту 3.43. Розділу 33 Правил дорожнього руху, водієм з інвалідністю. Тобто можливості використати не поширення дії цього знака на нього.

По-третє. І, що суд вважає більш важливим. Положення пункту 7.18 Розділу 33 Правил дорожнього руху також були змінені тією ж постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 року №553 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 та від 17 грудня 2008 року №1102".

Яка, у свою чергу, встановила пряме право водія з інвалідністю, що керує мотоколяскою або автомобілем, позначеними розпізнавальним знаком "Водій з інвалідністю", відступати від вимог дорожніх знаків 3.1, 3.2 і 3.35 - 3.38, а також знака 3.34 за наявності під ним таблички 7.18., що на момент події було передбачено пунктом 2.8. Правил дорожнього руху. І тут, табличка 7.18., також пов`язана тільки із знаком 3.34.

Тому суд переконаний, що у випадку з позивачем, незважаючи на відсутність таблички 7.18. під знаком 3.1., він, як водій з інвалідністю міг відступити від дії цього знаку і в`їхати на автомобілі у зону дії цього знаку, за наявності однієї умови.

Що стосується знаку 5.33., який був поєднаним із знаком 3.1., то як вже вказувалось судом, з урахуванням висновків суду щодо відсутності необхідності їх поєднання із табличкою 7.18., у своєму взаємозв`язку ці два знаки (перший забороняв рух, а другий в`їзд), дозволяли не виконувати їх вимоги водіями з інвалідністю, що керують автомобілем, позначеним розпізнавальним знаком "Водій з інвалідністю".

Отже, ключовим у спорі щодо того чи було все таки вчинено позивачем правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП, є те, чи був автомобіль, яким керував позивач, позначений розпізнавальним знаком "Водій з інвалідністю", та головне - чи був позивач інвалідом.

Наданий відповідачем диск для лазерних систем зчитування, з копією аудіовізуальної інформації про місце події (а.с.24- диск, з якої вбачається наявність цього позначення на лобовому склі автомобіля позивача, зверху справа, якщо сидіти за кермом водія), а також надані позивачем фото (а.с.31-33, з яких можна побачити зблизька цей же розпізнавальний знак, а тому і ступінь зношеності цього позначення, яка додатково вказує на наявність цього позначення в автомобілі позивача як мінімум на момент події) вказують на те, що вказаний розпізнавальний знак, на момент події, знаходився на автомобілі, яким керував позивач.

При цьому, позивач надав суду копію пенсійного посвідчення із відміткою про наявність у нього 3-ї групи інвалідності (а.с.9), що на підставі частини 3 статті 4 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідів в Україні" від 21 березня 1991 року №875-XII є самостійним і достатнім документом, що підтверджує інвалідність особи.

Тому, суд не має жодних сумнівів у тому, що позивач 19 грудня 2019 року міг в`їхати у зону дії знаків 3.1. та 5.33., навіть і без наявності під ними таблички 7.18., а тому правил дорожнього руху, такою дією він не порушив, як і не порушив частину 1 статті 122 КУпАП, оскільки у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення. І тому, підстав для його притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 122 КУпАП, у відповідача не було.

2. Щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 126 КУпАП.

Дійсно, частина 1 статті 126 КУпАП, передбачає, як адміністративне правопорушення, не пред`явлення для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Однак, застосування даної норми права у всіх без виключення випадках неможливе, оскільки за своєю правовою природою, вона є бланкетною.

Тож відповідач правильно виходив із необхідності застосування положень Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

І дійсно, з огляду на положення підпункту а) пункту 2.4. цих Правил, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1. цих же Правил.

Вказане положення кореспондується з пунктом 2.1. Правил дорожнього руху, оскільки останній передбачає обов`язок водія механічного транспортного засобу мати при собі, як мінімум: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, а також поліс обов`язкового страхування.

Разом з цим суд відзначає, що Правила дорожнього руху є підзаконним нормативно-правовим актом, який за своєю юридичною силою поступається Конституції України та законам України, а це означає, що вказані Правила дорожнього руху повинні відповідати і не суперечити їм. Що дуже важливо, у зв`язку із наступним.

Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади і їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

І, що стосується органів Національної поліції (у тому числі патрульної поліції), то законом, який визначає межі повноважень поліцейських, а також підстави та способи їх діяльності є Закон України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIII.

Який, з огляду на положення пункту 1) частини 1 статті 31, відносить до превентивних поліцейських заходів, перевірку поліцейським документів особи.

Але, стаття 32 Закону України "Про Національну поліцію" передбачає виключний перелік підстав за наявності яких, будь-який поліцейський має право вчиняти таку дію, як вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи.

А тут, суд не має жодних сумнівів у тому, що посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, а також поліс обов`язкового страхування є документами, які підтверджують право особи керувати автомобілем.

Наданий відповідачем диск для лазерних систем зчитування, з копією аудіовізуальної інформації про місце події (а.с.24- диск) підтверджує, що відповідач вимагав у позивача пред`явити йому усі вказані документи, у зв`язку із вчиненням позивачем, на думку відповідача, адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП.

І дійсно, положення пункту 1) частини 1 статті 32 Закону України "Про Національну поліцію" дають право поліцейському вимагати в особи пред`явлення вказаних вище документів, але якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Однак, оскільки позивач не вчиняв адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, вимога відповідача до позивача надати йому для перевірки: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, а також поліс обов`язкового страхування була такою, що ґрунтувалась не на підставі, передбаченої законом. А у такому випадку, обов`язок надати такі документи відповідачу, у позивача не виникло.

Як наслідок, суд не може погодитись із тим, що в дії відповідача мала місце вимога, за не виконання якої передбачена адміністративна відповідальність по частині 1 статті 126 КУпАП.

А за таких обставин, оскільки в діяннях позивача 19 грудня 2019 року, були відсутні склади адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 122 та частиною 1 статті 126 КУпАП, підстав складати постанову у відповідача не було.

І тому, безперечно, позовні вимоги щодо скасування постанови відповідача підлягають задоволенню повністю, а справа про адміністративні правопорушення відносно позивача, на підставі пункту 3 частини 1 статті 293 КУпАП та пункту 3 частини 3 статті 286 і частини 2 статті 9 КАС України, закриттю.

Але, у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними дій відповідача слід відмовити повністю, оскільки такі вимоги є неналежним способом захисту порушеного права позивача. У даному випадку, суд виходить із того, що на права і обов`язки позивача могло вплинути тільки рішення відповідача - постанова про притягнення позивача до відповідальності, а не його дії щодо притягнення до відповідальності, оскільки свій зовнішній прояв вони отримали саме у постанові. І саме вона стосується прав та обов`язків позивача.

Отже, керуючись положеннями статей 1,2,7,9,12,14-1,23,33,122,217,222,245-252,254-256,268,276-280,283,284,287-289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, положеннями статей 2,4,6,12,32,72-90,241-243,255,257-263,286,292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 , поданого представником позивача - адвокатом Оверченко Оксаною Анатоліївною до інспектора взводу № 2 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Панасюка Олександра Сергійовича про визнання дій протиправними та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити частково.

Скасувати постанову (серії ДП18 № 470063) від 19 грудня 2019 року у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, що передбачена частиною 1 статті 122 та частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 гривень, а також закрити справу про адміністративні правопорушення.

У задоволенні позовних вимог, в частині визнання протиправними дій інспектора взводу № 2 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Панасюка Олександра Сергійовича - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його складання до Першого апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області.

Суддя Д.С. Коваленко