Справа № 640/4888/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року м. Київ № 640/4888/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія Білизни»

до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Індустрія Білизни» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 19 лютого 2019 року № 2, № 2 та № 2.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що висновки акту від 28 січня 2019 року №58/26-15-14-02-01-14/40087532 «Про результати документальної планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія Білизни» з питань дотримання податкового законодавства за період з 28 жовтня 2015 року по 30 вересня 2018 року, валютного - за період з 28 жовтня 2015 року по 30 вересня 2018 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 28 жовтня 2015 року по 30 вересня 2018 року» є безпідставними з огляду на те, що проведене позивачем коригування доходу та податкових зобов`язань, що мало місце внаслідок повернення товарів прямо передбачено пунктом 192.1 статті 192 Податкового кодексу України. Можливість повернення нереалізованого товару передбачена договорами, укладеними позивачем з контрагентами, не суперечить чинному законодавству та діловому обороту.

В контексті наведеного позивач вказує, що реалізація товару відбувалась з відповідною торговельною націнкою виходячи з дати постачання (по зростанню), отже на момент реалізації такого товару нова партія аналогічного товару могла коштувати дорожче, ніж та, що реалізувалась. Проте, зазначене не свідчить про реалізацію товару позивачем за ціною нижчою ніж такий товар було придбано. Відсутність факту реалізації товару за ціною нижчою ніж ціна придбання такого товару прямо вказує на відсутність підстав для складання відповідних податкових накладних.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У відзиві на позов представник відповідача заперечував проти задоволення позову та вказав, що в перевіряємому періоді мало місце коригування позивачем доходу та зобов`язань внаслідок повернення товару. Враховуючи відсутність в обліку позивача продукції із наявним виробничим браком, повернення такого товару позивачем постачальникам, відсутність уцінки товару, що було повернуто та не надання до перевірки договору поставки від 09 серпня 2016 року, посилання на який міститься у податкових накладних, позивачем безпідставно проведено коригування суми доходу від реалізації товару шляхом його зменшення.

Крім того, представник відповідача зазначає, що в порушення пункту 189.1 статті 189 Податкового кодексу України позивачем не нараховані податкові зобов`язання з податку на додану вартість у зв`язку з реалізацією товарів по нижчих цінах за їх придбання.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що фактично відзив на позов дублює акт перевірки. При цьому позивач вказує, що заперечення відповідача ґрунтуються на трактування норм законодавства про захист прав споживачів, що не відноситься до компетенції податкового органу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві на підставі статей 20, 77, 82 Податкового кодексу України та на підставі наказу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 06 грудня 2018 року №17815 проведена документальна планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія Білизни» з питань дотримання податкового законодавства за період з 28 жовтня 2015 року по 30 вересня 2018 року, валютного - за період з 28 жовтня 2015 року по 30 вересня 2018 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 28 жовтня 2015 року по 30 вересня 2018 року, за результатом якої складений акт від 28 січня 2019 року №58/26-15-14-02-01-14/40087532 (далі - акт перевірки).

Так, перевіркою встановлено порушення позивачем:

- пунктів 44.1, 44.6 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, пунктів 5, 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290, статті 9 Закону України «про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток підприємств на суму 267 823,00 грн;

- пункту 188.1 статті 188, пункту 198.5 статті 198, пункту 181.1 статті 181, пункту 189.1 статі 189, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, підпункту 192.1.1 пункту 192.1 статті 192 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, що підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету на суму 310 594,00 грн.

- пункту 201.1 пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, а саме відсутність реєстрації податкових накладних на суму податку на додану вартість у розмірі 13032,00 грн.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 19 лютого 2019 року:

- № 2, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання за платежем податок на прибуток підприємств на загальну суму 334 779,00 грн (за основним платежем 267 823,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 66 956,00 грн),

-№ 2, яким позивачу збільшено суму грошового нарахування за платежем податок на додану вартість на загальну суму 388 243,00 грн, (за основним платежем 310 594,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 77 649,00 грн),

-№ 2, яким до позивача застосовано штраф в сумі 6 516,00 грн.

Незгода позивача із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до акту перевірки, перевіркою повноти визначення задекларованих позивачем показників у рядку 01 Декларації «Дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку» відповідачем встановлено його заниження на загальну суму 1487904,00 грн.

Протягом перевіряємого періоду позивач постачав на користь контрагентів - Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркасон», Товариства з обмеженою відповідальністю «Розетка. УА», Товариства з обмеженою відповідальністю «Текстиль Рітейл», Товариства з обмеженою відповідальністю «Клуб розумних покупців», Дочірнього підприємства «Савсервіс Карпати», Товариства з додатковою відповідальністю «ТД Віталія», Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 товар: спідній одяг, білизну.

З акту перевірки вбачається, що мало місце повернення вказаними вище контрагентами позивача товарів на підставі накладних на повернення товару на загальну суму 1487904,50 грн без ПДВ, що підтверджено записами в бухгалтерському обліку по рахункам 361 «розрахунки з вітчизняними покупцями», 702 «Дохід від реалізації товарів», 704 «Вирахування з доходу», 281 «Товари на складі».

Так, суд відхиляє доводи відповідача про допустимість повернення товару позивачу лише за умови виявлення неякісності чи некомплектності товару, оскільки це суперечить принципу свободи договору, закріпленому у статтях 6, 627, 628 Цивільного кодексу України. Доказів існування визначеної законодавством заборони повернення позивачу якісного товару відповідач не надав.

Безпідставним є посилання відповідача на Закон України «Про захист прав споживачів», положення якого застосовуються до відносин, в яких споживачем є фізична, а не юридична особа, яка придбала товар для подальшої реалізації.

В контексті наведеного, суд зауважує, що оскільки повернення товару позивачу не обумовлено неякісністю чи некомплектністю товару, безпідставним є посилання відповідача на необхідність існування документів, які б фіксували ці обставини, а також зазначення у документах на повернення товару, що підставою для повернення товару є його неякісність.

Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (далі - ПК України) передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до пункту 44.2 статті 44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

За приписами підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України, прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:

зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);

збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:

збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);

зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Пунктом 185.1 ст. 185 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

За приписами пункту 187.1 статті 187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з підпункту 192.1.1 пункту 192.1 статті 192 ПК України, якщо внаслідок такого перерахунку відбувається зменшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то:

а) постачальник відповідно зменшує суму податкових зобов`язань за результатами податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок;

б) отримувач відповідно зменшує суму податкового кредиту за результатами такого податкового періоду в разі, якщо він зареєстрований як платник податку на дату проведення коригування, а також збільшив податковий кредит у зв`язку з отриманням таких товарів/послуг.

Постачальник має право зменшити суму податкових зобов`язань лише після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування до податкової накладної.

В контексті наведеного суд зауважу, що відповідач і в акті перевірки і у відзиві на позов зазначене порушення обґрунтовує виключно неможливість повернення товару належної якості, з огляду на що, на думку відповідача, позивачем порушено норми ПК України.

За таких обставин суд доходить висновку про належне виконання позивачем вимог ПК України щодо відображення у бухгалтерському обліку та податковій звітності зазначених операцій з повернення товару.

Крім того з акту перевірки вбачається, що в ході проведення перевірки позивача на підставі видаткових накладних, що свідчать про придбання позивачем товару у постачальників та видаткових накладних, що свідчать про реалізацію позивачем товару на користь покупців та на підставі регістрів бухгалтерського обліку позивача по рахункам: 702 «Дохід від реалізації товарів», 902 «Собівартість реалізованих товарів» за перевіряємий період перевіркою встановлено реалізацію позивачем товарів на користь покупців по ціні нижче їх придбання.

Зазначений висновок зроблено відповідачем за результатом аналізу даних рахунку 702 «Сума реалізації» та рахунку 902 «Ціна придбання, собівартість» та встановлено відповідну розбіжність.

Відповідно до пункту 188.1 статті 188 ПК України база оподаткування податком на додану вартість операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком:

товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню;

газу, який постачається для потреб населення.

Для товарів, придбаних на митній території України або ввезених на митну територію України, ціна придбання визначається як вартість майна, за якою таке майно набуте у власність, тобто ціна, зазначена в договорі на придбання товару (контрактна вартість).

Для операцій з постачання товарів, ввезених платником податку на митну територію України, база оподаткування визначається за загальним правилом - виходячи з їх договірної вартості, без урахування величини митної вартості.

Суд зауважує, що ціна придбання може бути визначена виходячи: з вартості придбання товару зазначеної у договорі та бухгалтерської первинної вартості.

Так, позивач вказує, що ним проводилась реалізація перших за часом надходження запасів (товарів), а відтак не має місце реалізація товару за ціною нижчою ціни придбання такого товару.

Суд звертає увагу, що відповідно до наведеної в акті перевірки таблиці відсутні дані щодо порушення ціни придбання та ціни реалізації за методом обліку собівартості перших за часом надходження запасів (ФІФО).

При цьому, суд звертає увагу й та те, що облікова політика визначається підприємством самостійно.

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими висновки відповідача про порушення позивачем пункту 188.1 статті 188, пункту 198.5 статті 198, пункту 181.1 статті 181, пункту 189.1 статі 189, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, підпункту 192.1.1 пункту 192.1 статті 192 ПК України та, як наслідок пункту 201.1 пункту 201.10 статті 201 ПК України.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем доведено наявність підстав для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, в той час як відповідачем як суб`єктом владних повноважень покладений на нього обов`язок доказування з урахування вимог, визначених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконано, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться у матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правих підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія Білизни» задовольнити.

2.Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 19 лютого 2019 року № 2, № 2 та № 2, прийняті Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві.

3.Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Індустрія Білизни» (01030, місто Київ, вулиця Коцюбинського, будинок 14Б, квартира 17/1, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04655,місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ) судовий збір в сумі 10 943 (десять тисяч дев`ятсот сорок три) грн 07 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко