Справа № 160/6163/19
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2020-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 січня 2020 року м. Дніпросправа № 160/6163/19

головуючий суддя І інстанції - Маковська О.В.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,

суддів: Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.09.2019 року в адміністративній справі №160/6163/19 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги від 08.11.2018 №Ф-3897-57-У

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.09.2019 року в задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що спірна вимога була прийнята відповідачем з порушенням приписів чинного законодавства, що свідчить про необхідність її скасування.

Відзив від відповідача на адресу суду не надходив.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 18.09.2006 зареєстрований, як фізична особа-підприємець та перебуває на обліку в органах ДФС, як платник єдиного внеску, підприємницька діяльність не припинена.

08.11.2018 року ГУ ДФС у Дніпропетровській області було прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3897-57/У, згідно якої позивач має заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 15 819,54 грн.

Вважаючи протиправною вказану вимогу, позивач оскаржив останню в адміністративному порядку.

Рішенням ДФС України від 18.06.2019 року №27837/6/99-99-11-05-02-25 позивача повідомлено про те, що оскаржувана вимога сформована для передачі до Державної виконавчої служби для примусового стягнення та не може бути предметом оскарження в адміністративному порядку.

Не погодившись з обґрунтованістю прийняття вказаної вимоги, позивач звернувся до суду з метою захисту порушених прав.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно та відповідно до вимог Закону №2464, обчислено суми єдиного внеску, не сплачені позивачем за 2017 рік (8448 грн.) та три квартали 2018 року (7371,54 грн.) в загальному розмірі 15819,54 грн., про що зазначено в оскаржуваній вимозі про сплату боргу (недоїмки).

Суд апеляційної інстанції не погоджується з зазначеними висновками, з огляду на наступні обставини.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно статті 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до п.п. 4 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

При цьому, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 04.12.2019 року по справі № 440/2149/19, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Як свідчать встановлені обставини справи, заборгованість за спірною вимогою утворилась внаслідок щомісячного нарахування позивачу суми єдиного соціального внеску за 2017 рік у загальному розмірі 8448.00 грн. та за 1, 2 та 3 квартали 2018 року у загальному розмірі 7371.54 грн.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи і, на що не звернув увагу суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, позивач у період з січня 2017 року по квітень 2017 року працював на посаді технічного директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Д.І.О.- Трейдер Інтернаціонал» та у період з 13.06.2017 року по грудень 2018 року на посаді комерційного директора ПП «Клінлайф».

Відповідно до поданих позивачем довідок від 15.07.2019 року № 15/07/19 та від 24.10.2019 року № 591, виданих ПП «Клінлайф» та ТОВ «Д.І.О.- Трейдер Інтернаціонал» відповідно, позивачу у період з січня по квітень 2017 року та у період з 13.06.2017 року по грудень 2018 року роботодавцями була нарахована та виплачена сума заробітної плати та відповідно сплачені суми єдиного соціального внеску.

Отже, з огляду на встановлені обставини справи та наведені приписи законодавства, у позивача був відсутній обов`язок по сплаті єдиного соціального внеску у розмірі мінімального страхового внеску за період з січня по квітень 2017 року та у період з червня 2017 року по грудень 2018 року, що свідчить про протиправність нарахування позивачу єдиного соціального внеску за спірною вимогою у розмірі 15115.54 грн. (15819.54-704.00).

В свою чергу, відомості щодо працевлаштування позивача в якості найманого працівника та, як наслідок, сплати його роботодацем єдиного соціального внеску за травень 2017 року, в матеріалах справи відсутні та позивачем надані не були.

Відтак, оскільки мінімальний місячний розмір єдиного внеску для позивача з 01.01.2017 року становить 704,00 грн. (3200,00 грн - мінімальна заробітна плата х 22 % = 704,00 грн), то відповідно нарахування позивачу єдиного соціального внеску за травень 2017 року у розмірі 704.00 грн. відповідає приписам чинного законодавства.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд керується приписами ст. 139 КАС України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст.308, ст. 311, ст. 315, ст. 317 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.09.2019 року в адміністративній справі №160/6163/19 - скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018 року № Ф-3897-57-У в частині зобов`язання ОСОБА_1 сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 15115.54 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 768.40 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1152.40 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко