Справа № 460/2439/19
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/2439/19 пров. № 857/13819/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузьмича С. М.,

суддів Запотічного І.І., Шавеля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року (ухвалене головуючим - суддею Нор У.М. у м. Рівне, повний текст судового рішення складено 31 жовтня 2019 року) у справі № 460/2439/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у виплаті позивачу заборгованості по пенсії за період з 10.05.2015 по 30.06.2018 в сумі 55290,01 грн та за період з 01.05.2018 по 31.01.2019 в сумі 22112,91 грн та зобов`язати відповідача виплатити позивачу пенсію за період з 10.05.2015 по 30.06.2018 в сумі 55290,01 грн та за період з 01.05.2018 по 31.01.2019 в сумі 22112,91 грн, всього 77402,92 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що йому призначено пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 та він є внутрішньо переміщеною особою. На підставі рішення комісії Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам виплату пенсії позивача поновлено з лютого 2019 року. Разом з тим зазначає, що за період з 10.05.2015 по 30.06.2018 пенсія у сумі 55290,01 грн та пенсія за період з 01.05.2018 по 31.01.2019 в сумі 22112,91 грн йому не виплачена, а відповідач відмовив у виплаті зазначених сум пенсії мотивуючи тим, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. З огляду на те, що вказані суми пенсії нараховані позивачу, але залишаються не виплаченими, та враховуючи відсутність визначеного Кабінетом Міністрів України окремого порядку виплати зазначених сум пенсії, позивач стверджує, що припинення виплати пенсії без прийняття відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є протиправним, що зумовило звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21.10.2019 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 заборгованості по пенсії за період з 10.05.2015 по 30.04.2018 в сумі 75290,01 грн та за період з 01.05.2018 по 31.01.2019 в сумі 22112,91 грн. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 10.05.2015 по 30.04.2018 в сумі 75290,01 грн (сімдесят п`ять тисяч двісті дев`яносто гривень 01 коп.) та за період з 01.05.2018 по 31.01.2019 в сумі 22112,91 грн (двадцять дві тисячі сто дванадцять гривень 91 коп.).

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття Пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Судом встановлено, що рішення про припинення виплати позивачу пенсії з підстав, визначених статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", відповідачем не приймалось. З огляду на викладене, виплата пенсії позивачу протиправно припинена без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав. При цьому, зазначив про пріоритетність застосування положень статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365, згідно з якою суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Оскільки такий порядок наразі залишається не визначеним стверджує, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі та у межах повноважень, визначених законом, а тому просить суд відмовити в позові повністю

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач є пенсіонером та з 01.11.2014 йому призначено пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, що підтверджується розпорядженням 992828 від 20.12.2018 (а.с. 24).

11.05.2018 позивач звернувся з заявою до Рівненського районного відділу обслуговування громадян Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо витребування пенсійної справи у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до АДРЕСА_1 (а.с. 25).

На час звернення до суду позивач перебуває на обліку у відповідача як внутрішньо переміщена особа за зареєстрованим фактичним місцем проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 11.05.2018 № (а.с. 28).

На підставі рішення комісії Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 13.08.2018 № 93 позивачу відновлено виплату пенсії (а.с. 27).

Позивач звернувся до відповідача щодо виплати пенсії, на що відповідач листом від 05.09.2019 № Б-1170/07.1-59 надав відповідь зазначаючи, що суми нарахованої пенсії за період з 10.05.2015 по 30.06.2018 в сумі 55290,01 грн та за період з 01.05.2018 по 31.01.2019 в сумі 22112,91 грн будуть виплачені на умовах окремого порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (а.с. 11).

Листом від 15.10.2019 № Б-1170/07.1-59 відповідачем повідомлено про допущену арифметичну помилку у сумі нарахованої пенсії за період з 10.05.2015 по 30.04.2018, яка складає 75290,01 грн, однак у листі відповідача від 05.09.2019 № Б-1170/071,1-59 вказана як 55290,01 грн (а.с. 33).

Позивач вважаючи таку відмову протиправною звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон України № 1058-IV).

Частиною 3 ст. 4 Закону України № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон України № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч. 1 ст. 49 Закону України № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Тобто, як підкреслив Верховний Суд у постанові від 12.02.2019 у справі № 243/5451/17, перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч.1 ст. 49 Закону України № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однак, як свідчить аналіз положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Таким чином, не виплачуючи позивачу пенсію за попередній період за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право останнього на її отримання.

З огляду на наведене колегія суддів вважає вірною позицію суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав. З точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Аналогічну позицію щодо застосування вказаних правових норм Верховний Суд неодноразово висловлював, зокрема, у постановах від 13.03.2018 у справі № 235/4162/17, від 20.03.2018 у справі № 234/2389/17, від 12.02.2019 у справі № 243/5451/17.

Крім цього, у своєму рішенні від 06.02.2019 у справі № 243/5902/17 Верховний Суд зазначив, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У вказаному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

У згаданій вище постанові суд касаційної інстанції підкреслив, що пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Крім цього, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII установлено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Натомість, у листі 05.09.2019 № Б-1170/07.1-59, направленого позивачу у відповідь на його звернення, відповідачем не зазначено причин та підстав припинення виплати йому пенсії. Не містить таких відомостей і відзив відповідача. Натомість, відповідач покликається на Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365.

Так, вказаною нормою передбачено, що соціальні виплати за рішенням комісій або органів, що здійснюють соціальні виплати, припиняються у разі: скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»; отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Про існування вказаних вище обставин щодо позивача відповідачем жодної інформації не надано.

Разом з цим, слід враховувати, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами, зокрема право на пенсійне забезпечення (зазначена правова позиція відповідає правовій позиції Великої палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.09.2018 у зразковій справі № 805/402/18).

Враховуючи все викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який вказав на безпідставність аргументів відповідача, що заборгованість з пенсійних виплат буде виплачена позивачу на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, позаяк відповідач керується підзаконним нормативно-правовим актом, а саме постановою Кабінету Міністрів України № 335 від 25.04.2018 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365», яка є підзаконним актом та не може обмежувати права позивача на щомісячне отримання пенсії.

Відтак, колегія суддів зазначає, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень, на якого положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, в ході розгляду справи не надано будь-яких належних та допустимих доказів, не доведено наявності обставин та підстав, які б свідчили про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та відмови в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене нормативне регулювання та обставини справи, судом першої інстанції обґрунтовано задоволені позовні вимоги.

Щодо посилань апелянта на пропущення позивачем строку на звернення до суду встановленого статтею 122 КАС України, то колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що правовий висновок щодо неможливості застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою компенсаторної складової доходу, та у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою інших складових доходу та доходу в цілому, до якого належить пенсія, викладений в постанові Верховного Суду від 24.04.2018 по справі № 646/6250/17 (адміністративне провадження № К/9901/2128/18).

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 460/2439/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді І. І. Запотічний
Р. М. Шавель