Справа № 815/1598/16
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2020-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 січня 2020 року

Київ

справа №815/1598/16

адміністративне провадження №К/9901/21127/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мартинюк Н.М.,

суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №815/1598/16

за позовом громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року (прийняту у складі: головуючого судді Самойлюк Г.П., суддів Завальнюка І.В., Стеценка О.О.)

і ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2017 року (прийняту у складі: головуючого судді Градовського Ю.М., суддів Кравченка К.В., Лук`янчук О.В.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 у квітні 2016 року звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати рішення Державної міграційної служби України №19-16 від 17 лютого 2016 року, яким громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на думку позивача, прийнято без урахування і дослідження всіх обставин, у тому числі інформації щодо країни походження позивача. При цьому, позивач вказав, що згідно пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового захисту» він підпадає під визначення біженця, і має підстави для визнання його біженцем.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 22 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2017 року, у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Судові рішення мотивовані відсутністю погроз для позивача з боку органів державної влади в країні його громадянської належності. Позивач бажає стабільно жити в Україні, у зв`язку із чим він покинув свого країну походження, цілеспрямовано вирушивши до України. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця (як то переслідування, наявність небезпеки для життя в Афганістані). Тому суди попередніх інстанцій дійшли висновку про неправдоподібність і суперечливість тверджень позивача.

Крім того, позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Причини, які позивач вказав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Отже, відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв`язку з бажанням потрапити до економічно стабільної країни, покращити життєві умови. Однак, це не відповідає критеріям поняття «біженець», а підпадає під поняття «мігрант», у зв`язку із чим позивача, згідно з пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року і ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2017 року, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його адміністративний позов повністю.

Зокрема, скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій при вирішенні справи неповно з`ясовано обставин справи, неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Позивач посилається на те, що суди першої й апеляційної інстанцій не дослідили інформацію про ситуацію в країні походження позивача, яка є загальновідомою і не потребує доказування, не звернули увагу на реальні побоювання ОСОБА_1 стати жертвою переслідування у разі його повернення до країни громадянської належності.

Також суди, дійшовши висновку про перебування позивача у третій безпечній країні, не провели оцінки Російської Федерації на відповідність критеріям третьої безпечної країни. Крім того, скаржник зауважує, що отримання ним паспорту Афганістану як добровільне користування захистом країни громадянської належності не є підставою для відмови у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Скаржник вказує, що його побоювання стати жертвою переслідувань пов`язані з тим, що позивач працював водієм-охоронцем заступника мера міста Баглан. Відтак, заява позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, на його думку, не була очевидно необґрунтованою.

Державна міграційна служба України (далі також - «ДМС України») подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін. Одночасно вказує на перебування позивача на території Російської Федерації до прибуття в Україну, а також на те, що позивач не надав жодних пояснень причинам небажання отримання статусу біженця в Російській Федерації, куди він виїхав легально.

Крім того, відповідач зазначає, що аналіз особової справи заявника вказує на відсутність у нього намірів повернення до країни громадянського походження через бажання потрапити до більш фінансово стабільної країни з метою покращення життєвих умов. Подана позивачем історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Отримана від позивача інформація щодо причин виїзду з країни походження є суперечливою, що суттєво вплинуло на прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами першої й апеляційної інстанцій встановлено, що 10 червня 2013 року позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (надалі також - «Управління») із заявою про надання захисту в Україні.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стать чоловіча, адреса проживання на період вибуття - АДРЕСА_1, є громадянином Афганістану, за національністю - таджик, віросповідання - іслам (суніт); рідна мова - дарі, володіє російською мовою; неодружений; навчався у школі «Хатумул Амбійо» у місті Пулхумбрі й закінчив 11 класів. Щодо працевлаштування протягом останніх 10 років позивач вказав, що займався ремонтом мотоциклів протягом 2001-2008 років, був особистим охоронцем заступника мера міста Пулхумбрі протягом 2008-2010 року. На момент звернення позивача із заявою до міграційної служби на території України працює на промисловому ринку « 7 кілометр» у місті Одесі. Позивач і члени його сім`ї не були членами жодних політичних, молодіжних, громадських, військових чи інших організацій.

Крім того, як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстрованої 19 серпня 2013 року (справа №2013ОД0245, реєстраційний номер заяви 172), позивач вибув з країни постійного проживання у 2010 році авіарейсом місто Кабул (Афганістан) - місто Москва (Російська Федерація), де знаходився протягом десяти днів. У середині серпня 2010 року позивач перетнув кордон України нелегально.

Управлінням за результатами розгляду особової справи 9 вересня 2013 року зроблено висновок стосовно доцільності прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №88 від 9 вересня 2013 року відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», з урахуванням зазначеного висновку Управління, прийнято рішення щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Афганістану ОСОБА_1. В подальшому, 10 грудня 2015 року за результатами розгляду особової справи позивача (№2013ОД0245) Управлінням складено висновок про доцільність відмовити громадянину Афганістану ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 зазначеного Закону. Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією щодо країни громадянського походження, посадові особи Управління дійшли висновку про підтвердження відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, у зв`язку з відсутністю доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Рішенням ДМС України №19-16 від 17 лютого 2016 року, з посиланням на статтю 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на підставі всебічного вивчення усіх документів і матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок ГУ ДМС в Одеській області встановлено, що стосовно заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку з чим відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29 березня 2016 року позивач отримав повідомлення Управління №97 від 12 березня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також судом першої інстанції встановлено, що позивач вже звертався за наданням статусу біженця в Україні у 2010 році. Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій №52-11 від 2 лютого 2011 року, з посиланням на абзац другий статті 1 Закону України «Про біженців», висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у наданні статусу біженця. Позивач оскаржив указане рішення у судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2012 року у справі №2а/1570/4474/2011, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2013 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій відмовлено повністю.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі також - «Закону») біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з пунктом 22 статті 1 Закону третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Відповідно до абзацу шостого частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною п`ятою статті 5 Закону передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин», а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - «КАС України») суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі також - «Керівництво УВКБ ООН») у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти на підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Отже, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як встановили суди попередніх інстанцій, при зверненні у червні 2013 року із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач основною причиною необхідності надання йому захисту в Україні вказав, що був змушений залишити територію Афганістану, оскільки були об`єктивні обставини, які викликали у нього обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я. Позивач зазначив, що він був особистим охоронцем заступника мера міста Пулхумбрі на ім`я Люка (Лока). Зазначена особа намагалася забрати якісь документи в іншої людини, за неперевіреною інформацією, вказану людину було вбито. Після зазначеного випадку Люк зник, однак родичі загиблої особи почали виявляти намір здійснити розправу з позивачем, що змусило останнього виїхати з країни походження. Позивач вважає, що не може добровільно повернутись на територію Афганістану через побоювання зазнати розправи з боку родичів загиблої людини.

Аналізуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволені позовних вимог.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо місця працевлаштування позивача та його відношення до керівництва міста Пулхумбрі. Зазначений факт є сумнівним, враховуючи попередні місця роботи позивача (різноробочий на території Ірану, реалізатор у Пакистані та майстер з ремонту мотоциклів у Афганістані). Крім того, позивач не зміг назвати повне ім`я власного керівника (під час першого звернення називав його «Лока», під час повторного звернення стверджував, що його ім`я «Люка»), не знав повних установчих даних другого охоронця, тобто свого напарника. Під час першого звернення до міграційного органу надано історію, яка містить відмінності. Відповідно до протоколу співбесіди під час першого звернення позивача вбачається, що загиблою особою був працівник відділу освіти. Під час повторного звернення заявник не зміг назвати цієї особи. Під час повторного звернення позивач також не надав жодної інформації про допити з боку правоохоронних структур, хоча під час першого звернення повідомив, що його викликали до поліції.

Отже, як встановили суди першої й апеляційної інстанцій, надані позивачем твердження мають значні відмінності і виглядають цілком необґрунтованими. Крім того, зазначені розбіжності разом із загальною поверхнево наданою інформацією вказують лише на неправдоподібність тверджень позивача, у зв`язку з чим в`їзд позивача на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту.

За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні його громадянської належності для позивача не існує, проте останній бажає стабільно жити в Україні, у зв`язку із чим він насправді покинув країну походження, цілеспрямовано вирушивши до України.

Судами зазначено, що в ході розгляду справи позивачем не було надано суду аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували його побоювання у політичних переслідуваннях і наявності загрози його життю чи здоров`ю з цих підстав.

Позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження й документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» і доказів, що підтверджують переслідування саме позивача.

Крім того, з аналізу частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» і статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» від 26 червня 2013 року №2013/32/EU випливає, що підставою для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є відсутність нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником під час попереднього розгляду відповідної заяви щодо того, чи може він кваліфікуватися як біженець.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач вдруге звертався до органів міграційної служби із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Одночасно це звернення відбулося після закінчення розглядів в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій справи щодо оскарження позивачем відмови Державного комітету України у справах національностей та релігій у наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Верховний Суд вважає вірними висновки судів попередніх інстанцій щодо непереконливості обґрунтованості побоювань позивача з огляду також і на те, що під час повторного звернення до органів міграційної служби у 2013 році позивач у заяві про визнання біженцем зазначив, що його керівник Люка вбив людину, і саме люди Люки приходили до будинку позивача та розшукували останнього. Однак, під час анкетування позивачем зазначено, що позивача розшукували родичі загиблої особи. Тобто, вказані побоювання, висловлені під час повторного звернення із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є суперечливими і не можуть вважатися обґрунтовано переконливими.

Отже, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій стосовно того, що твердження позивача щодо небезпеки, яка йому загрожує в Афганістані особисто, є безпідставними і не мають реального підґрунтя, а тому немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН встановлено, що під відмовою у захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволі повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, така особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач є громадянином Афганістану, з країни громадянської належності вибув легально на підставі національного паспорта і візи. Отже, позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, що підтверджується фактом добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта, візи, а також легального перетину кордону. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аргументи позивача про не дослідження судами попередніх інстанцій чи є Російська Федерація третьою безпечною країною, Верховний Суд відхиляє з огляду на наступне.

Російська Федерація 13 листопада 1992 року приєдналася до Конвенції про статус біженців, прийнятої 28 липня 1951 року Конференцією повноправних представників з питань статусу біженців і апатридів, що скликана у відповідності до Резолюції 428 (V) Генеральної асамблеї ООН від 14 грудня 1950 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, тим самим, взявши на себе зобов`язання щодо дотримання норм даної Конвенції і Протоколу. Крім того, Російська Федерація має національне законодавство, яким врегульовано порядок надання притулку і набуття статусу біженця.

Доводи скаржника щодо порушення судами норм процесуального права в частині покладення обов`язку доказування протиправності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень виключно на самого позивача спростовуються вищезгаданими нормами міжнародних правових актів, які підтверджують обов`язок особи, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, доведення обґрунтованості побоювань стати жертвою переслідування у країні її походження.

Згідно пункту F Керівництва по процедурах та критеріях визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідач зробив обґрунтований висновок, про те, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України у зв`язку з бажанням потрапити до економічно стабільної країни, покращити свої життєві умови. Однак, така підстава звернення не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, тому позивача згідно з пунктом 62 Керівництва УВКБ ООН необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

За такого правового врегулювання та обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про обґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни через переконання особистого характеру, через що така особа є мігрантом, а не біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на повно встановлених обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди, під час розгляду справи, не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що доводи наведені у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків судів першої й апеляційної інстанцій, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на результат касаційного перегляду справи судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2016 року і ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 1 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду