Справа № 428/860/14-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року справа №428/860/14-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганський області від 15 травня 2014 року по справі № 428/860/14-а (головуючий суддя І інстанції - Олійник В.М.), складене в повному обсязі 15 травня 2014 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області за позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області до ОСОБА_1 про відшкодування сум переплаченої пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

10 лютого 2014 року, Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області звернулось до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивача суму переплати пенсії у розмірі 15 095,47 грн. (а.с. 1-2).

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 травня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області суму переплати пенсії у розмірі 150095,47 грн. (а.с. 73-74).

З таким рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач, звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та закрити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що даний спір не належить до юрисдикції адміністративного суду, оскільки, отримавши пенсії він набув право на її володіння, відтак спір не є публічно-правовим та має розглядатись за правилами цивільного судочинства (а.с. 82-85).

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2018 року визнано неповажними причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано десятиденний строк з моменту отримання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху шляхом направлення на адресу апеляційного суду заяви про поновлення строку з обґрунтуванням інших причин поважності його пропущення (а.с. 94-95).

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2018 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 травня 2014 року відмовлено (а.с. 101-102).

Постановою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2018 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду , строк на апеляційне оскарження апелянту продовжено з огляду на його стан здоров`я , встановлення інвалідності 1 групи та його мешкання в зоні проведення антитерористичної операції (а.с. 141-144).

Відтак, в рамках даної справи суд апеляційної інстанції переглядає постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 травня 2014 року за апеляційною скаргою відповідача.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином, апелянт в апеляційній скарзі надав письмові клопотання про розгляд справи у його відсутність.

13 січня 2020 року від Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області до канцелярії суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому управління просило залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Крім того, разом із відзивом на апеляційну скаргу управлінням подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника управління.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі, з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, що предметом даного спору є стягнення з відповідача ОСОБА_1 суму переплати пенсії по інвалідності у розмірі 150 095,47 грн.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги та стягнув з відповідача надмірно отриману суму пенсії у розмірі 150 095,47 грн. відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суму пенсії, виплаченої надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера, яку можливе повернути на підставі рішень в судовому порядку.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, який приймав рішення як суд адміністративної юрисдикції, та вважає за необхідне закрити провадження у справі, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предмет. юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язане з процесуальним законодавством.

При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.

Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч. 1 і 2 ст. 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено право на судовий захист і зазначено, що кожна особа має право в порядку, визначеному цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі, на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ..

Згідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 1 ч.1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; спори щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; спори фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за виключенням спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю.

З аналізу зазначених норм Закону вбачається, що предметом адміністративного процесуального права є взаємовідносини у сфері, що складаються у зв`язку з реалізацією зацікавленими особами права на судовий захист.

Особливістю цих відносин є те, що вони пов`язані із реалізацією прав, свобод та інтересів суб`єктів у сфері публічно - правових відносин і спрямовані на захист від порушень з боку публічної влади при здійсненні нею владних управлінських функцій.

Тобто, специфіку публічно - правового спору визначають: суб`єктивний склад, підстави виникнення цього спору і тісне пов`язане з цим питання визначення меж повноважень адміністративного суду.

Що стосується кола суб`єктів публічно - правового спору, то обов`язковим його учасником є суб`єкт публічного управління, який є виразником державних і суспільних інтересів, носієм публічної влади, має особливий правовий статус, тому що наділений владними управлінськими функціями щодо об`єктів управління.

Специфіка публічно - правового спору обумовлена, також, його підставою: він виникає у випадку порушення суб`єктом публічного управління суб`єктивних публічних прав та інтересів громадянина або організації.

Особливістю правовідносин, що розглядаються адміністративними судами, є їх публічно - правовий характер, пов`язаний із сферою реалізації публічної влади.

Тобто, суттєвою ознакою публічно - правового спору є участь у справі суб`єкту владних повноважень, який виконує владні управлінські функції відносно інших суб`єктів і його рішення є обов`язковими для виконання.

Як вбачається з матеріалів справи спірною є пенсія по інвалідності відповідача - ОСОБА_1 , яка на думку позивача надмірно йому виплачена та підлягає стягненню.

Як вбачається з ч. 1-3 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Частиною 4 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень:

1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян;

2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян;

3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України;

4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо);

5) в інших випадках, встановлених законом.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз наведеної норми дає підстави для однозначного висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди, яка була завдана лише суб`єктом владних повноважень, а також такі вимоги мають бути поєднанні з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності останнього.

В свою чергу, у справах за позовом УПФУ до фізичної особи (пенсіонера) про стягнення шкоди, заподіяної державі, відповідач не є суб`єктом владних повноважень і такі позовні вимоги не поєднані із вимогою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Крім того, спір щодо стягнення суми надміру сплаченої пенсії законодавцем не віднесено до вичерпного переліку підстав, визначених КАС України, що надають право суб`єкту владних повноважень на звернення з адміністративним позовом.

Відповідно до положень статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Статтею 30 ЦПК визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Аналогічні норми закріплені у статтях 4, 19 та 42 ЦПК у чинній редакції.

З огляду на предмет даного позову та зміст позовних вимог (та їх обґрунтування), суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спір у цій справі не є публічно-правовим, оскільки має приватноправовий характер, як такий, що фактично спрямований на припинення права на володіння своїм майном : отриманою пенсією.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанціях вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що спір у цій справі є публічно-правовим та має розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання предметної юрисдикції у подібних правовідносинах (зокрема, постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 819/1324/15, від 25 квітня 2018 року у справі № 824/973/16-а, від 08 травня 2018 року у справі № 753/7317/15).

У вказаних судових рішеннях Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір стосується права на грошові кошти, тобто цивільного права.

Отже, доводи апелянта щодо неналежності цієї справи до юрисдикції адміністративних судів знайшли своє підтвердження під час її розгляду у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України (в чинній редакції) суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Суд апеляційної інстанції не надає аналіз апеляційної скарги в частині строку звернення до суду та надання невірної оцінки судом першої інстанції обставинам справи, з огляду на висновки про необхідність закриття провадження у справі у зв`язку з порушенням юрисдикційної підсудності.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України (в чинній редакції) підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати постанову суду першої інстанції з закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 250, 257, 308, 310, 317, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганський області від 15 травня 2014 року по справі № 428/860/14-а - задовольнити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганський області від 15 травня 2014 року по справі № 428/860/14-а - скасувати.

Закрити провадження у справі № 428/860/14-а за позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області до ОСОБА_1 про відшкодування сум переплаченої пенсії.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 січня 2020 року.

Судді Т.Г.Арабей І.В. Геращенко

Г.М. Міронова