Справа № 360/5352/19
Суддя: Т.В. Смішлива
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

21 січня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/5352/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Смішлива Т.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльність протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

19 грудня 2019 року на адресу Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (далі - відповідач), в якому позивач просить:

- визнати бездіяльність управління Пенсійного Фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області щодо невиплати заборгованості по пенсії в періоди: з 1 серпня 2014 року по 30 квітня 2018 року, з 01 травня 2018 року по 31 серпня 2018 року та з 01 жовтня 2018 року по день звернення до суду - протиправною;

- зобов`язати управління Пенсійного Фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області виплатити заборгованості по пенсії за періоди: з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2018 року, з 1 травня 2018 року по 31 серпня 2018 року в розмірі 6606,92 грн, з 01 жовтня 2018 року по день звернення до суду;

- поновити виплату пенсії з дня звернення до суду.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач є пенсіонером та перебуває на обліку у відповідача.

В серпні 2014 року припинили виплати пенсії в м. Перевальск.

07 серпня 2018 року відповідачем підтверджене фактичне місце проживання позивача в м. Сєвєродонецьк, але фактично отримала пенсію лише один раз - 10 вересня 2018 року.

В жовтні 2018 року виплата пенсії знову була припинена. Загалом, з серпня 2014 року по грудень 2019 року (на сьогоднішній день) виплатили лише за один місць - вересень 2018 року, отже позивач не отримує пенсію 64 місяців.

Листом від 23 жовтня 2019 року № 355/р-4 відповідач повідомив позивача, що за протоколом комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО № 102 від 07 серпня 2018 року підтверджено фактичне місце проживання позивача та поточна виплата пенсії поновлена на вересень 2018 року, дата виплати - 10 вересня.

Пенсія призупинена з жовтня 2018 року у зв`язку з отриманням інформації від Міністерства фінансів України, сформовану за даними інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний контроль, щодо тривалою відсутності за місцем проживання/перебування, як ВПО.

Крім того повідомлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» № 637 від 05 листопада 2014 року суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, тобто з 31 травня 2015 року по 31 серпня 2018 року в розмірі 54588,52 грн, обліковуються у органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах 2 окремого порядку, визначеного КМ України.

З посиланням на норми Конституції України, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та практику Європейського Суду з прав людини, позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною.

11 січня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) надійшов відзив на позов (арк. спр. 34-36), в якому відповідач зазначив, що 31 травня 2018 року позивач звернулась до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку із заявою про взяття на облік.

З 01 серпня 2014 року ОСОБА_1 було взято на облік.

Пенсія за період з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2015 року не нарахована та не виплачена, тому як згідно частини першої статті 46 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058) нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

Оскільки ОСОБА_1 звернулась до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області з заявою про взяття на облік пенсійної справи 31 травня 2018 року, пенсія їй була нарахована за період з 01 травня 2015 року по 30 квітня 2018 року, тобто за три роки до звернення.

Пенсія з 01 травня 2015 року по 30 квітня 2018 року нарахована позивачу в сумі 47981,60 грн і буде виплачена при відповідному фінансуванні.

Пенсія з 01 травня 2018 року по 31 серпня 2018 року нарахована позивачу в сумі 6606,92 грн і буде виплачена при відповідному фінансуванні.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 № 637 суми пенсій, які не виплачено за період до їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Передбачений вказаною нормою окремий порядок Кабінетом Міністрів на сьогодні не прийнято.

Пенсія позивачу виплачувалась по 30 вересня 2018 року, а з 01 жовтня 2018 року припинено виплату пенсії.

Керуючись підпунктом 5 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08 червня 2016 року № 365 „Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам"; та на підставі списку пенсіонерів з числа внутрішньо переміщених осіб (до яких також віднесено позивача) по яких надано інформацію згідно інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний контроль (система „Аркан"), про відсутність на підконтрольній території понад 60 днів, управлінням Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку було прийнято Розпорядження від 19 вересня 2018 року про призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 жовтня 2018 року.

За таких обставин, управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області вважає свої дії щодо припинення виплати пенсії позивачу правомірними.

З огляду на вищенаведене, відповідач вважає свої дії правомірними, позовні вимоги необґрунтованими та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних.

Із заявою про поновлення виплати пенсії згідно Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядку 22-1, позивач до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку не зверталася.

За таких обставин, управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області вважає свої дії щодо припинення виплати пенсії позивачу правомірними. Підстави для поновлення виплати пенсії позивачу відсутні.

Ухвалою суду від 23 грудня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визнано причини пропуску звернення до адміністративного суду поважними та поновлено строк звернення, відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (арк. спр. 1-3).

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , є пенсіонером та отримує пенсію за віком, є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями: паспорта громадянина України (арк. спр. 12) довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (арк. спр. 12 зв.б.), пенсійного посвідченням (арк. спр. 14), довідки від 31 травня 2018 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (арк. спр. 13).

З матеріалів пенсійної справи позивача, копію якої надано відповідачем до матеріалів справи, встановлено, що 31 травня 2018 року позивач звернулась до Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку із заявою б/н про взяття на облік пенсійної справи (арк. спр. 31).

Розпорядженням від 14 серпня 2018 року № 80458 позивача взято на облік в управлінні з 01 серпня 2014 року (арк. спр.27).

Згідно витягу з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 07 серпня 2018 року № 102 вирішено призначити позивачу соціальні виплати (арк. спр. 32).

Відповідно до розпорядження про призупинення виплати пенсії без номера від 19 вересня 2018 року керуючись підпунктом 5 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08 червня 2016 року № 365 „Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам"; листом Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 06 вересня 2019 року № 12058 та на підставі списку пенсіонерів з числа внутрішньо переміщених осіб (до яких також віднесено позивача) по яких надано інформацію згідно інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний контроль (система „Аркан"), про відсутність на підконтрольній території понад 60 днів, Управлінням Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку призупинено виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 жовтня 2018 року (арк. спр. 31 зв.б.).

Згідно з довідкою від 28 грудня 2019 року № 3992 за період з 1 травня 2018 року по 31 серпня 2018 року нараховано в сумі 6606,92 грн, але не виплачено. З 01 жовтня 2018 року пенсія не нараховувалась та не виплачувалась, тому суму боргу не можливо надати. Пенсія виплачена в вересні 2018 року в сумі 1651,73 грн (арк. спр. 33).

Відповідно до довідки № 4001 від 10 січня 2020 року позивач знаходиться на обліку відповідача і отримує пенсію за віком багатодітним матерям і матерям інвалідів з дитинства. Пенсія за період з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2015 року не нарахована та не виплачена. Згідно статті 46 Закону нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонерка мала право, але не отримала своєчасно з власної вини, виплачується за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Оскільки ОСОБА_1 звернулася до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області з заявою про взяття на облік пенсійну справу 31 травня 2018 року, тому пенсія була нарахована, але не виплачена за 01 травня 2015 року по 30 квітня 2018 року у сумі 47981,60 грн, тобто за три роки до дня звернення. Борг пенсії буде виплачена згідно чинного законодавства (арк. спр. 37).

Довідкою № 3996 від 09 січня 2020 року підтверджено, що позивачу нараховувалась та виплачувалась пенсія з травня 2015 року по квітень 2018 року (арк. спр. 38-39).

Листом від 23 жовтня 2019 року № 355/р-4 відповідач повідомив позивача, що за протоколом комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО № 102 від 07 серпня 2018 року підтверджено фактичне місце проживання позивача та поточна виплата пенсії поновлена на вересень 2018 року, дата виплати - 10 вересня (арк. спр. 16).

Листом від 02 квітня 2019 року № 7739/02-22 відповідач підтвердив, що пенсія за травень - серпень 2018 року нарахована на додаткову відомість. Сума боргу складає 6606,92 грн. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період (за серпень 2014 року по квітень 2018 року), обліковується в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, який буде визначено Кабінетом Міністрів України. Сума боргу складає 47981,60 грн. З 01 жовтня 2018 року виплату пенсії призупинено до з`ясування місця фактичного проживання/перебування та підтвердження довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (арк. спр. 17).

На підставі вищевказаних письмових доказів судом встановлено, що пенсійна справа позивача перебуває на обліку у відповідача. Пенсія з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2015 року не нарахована та не виплачена. Пенсія за період з 01 травня 2015 року по 31 серпня 2018 року нарахована, але не виплачена. З 01 жовтня 2018 року на підставі розпорядження відповідача без номера від 19 вересня 2018 року призупинено виплату пенсії позивач. З урахуванням викладеного суд встановив, що позивач з 01 серпня 2014 року отримала пенсію лише в вересні 2018 року.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункт 6 абз. 1 статті 92 Конституції України).

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі "Суханов та Ільченко проти України" (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Згідно з статтею 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII), який набрав чинності з 22 листопада 2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Частиною першою статті 4 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 1058-IV виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Статтею 47 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону № 1058-IV врегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою цієї статі визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб", яка набрала чинності з 08 жовтня 2014 року, затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, пунктами 1 та 2 якого передбачено:

довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі - довідка) є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи".

для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік, форму якої затверджує Мінсоцполітики, до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", яка набрала чинності з 26 листопада 2014 року (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509.

Зазначені виплати, що призначені або продовжені відповідним особам до набрання чинності цією постановою, здійснюються за фактичним місцем їх проживання (перебування) у разі видачі їм до 31 грудня 2014 року такої довідки.

Постановою кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року № 136, яка набрала чинності з 04 березня 2016 року, затверджено Порядок здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Порядок № 136).

Згідно з пунктом 9 Порядку № 136 у разі виявлення під час здійснення верифікації та моніторингу невідповідності інформації, на підставі якої призначено (продовжено), нараховано або здійснено державну виплату, Мінфін надсилає розпоряднику бюджетних коштів та/або іншому органу, який здійснює виплати за рахунок коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, рекомендацію щодо зупинення або припинення таких виплат відповідним реципієнтам або групі реципієнтів.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 136 розпорядник бюджетних коштів та/або інший орган, який здійснює виплати за рахунок коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, на підставі отриманої від Мінфіну рекомендації щодо зупинення або припинення державних виплат приймає рішення щодо зупинення або припинення, продовження виплат реципієнту, про що повідомляє Мінфіну протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення.

08 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", яка набрала чинності 14 червня 2016 року, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Згідно з пунктом 5 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування. До заяви додається копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та пред`являється оригінал такої довідки.

Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України (пункт 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

З 30 серпня 2019 року Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам визначає виключно механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, та не регулює питання призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання).

Згідно з пунктом 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування:

Контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж одного разу на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за формою, встановленою Мінсоцполітики. Якщо в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб є інформація щодо проходження особою фізичної ідентифікації в публічному акціонерному товаристві "Державний ощадний банк України", чергова перевірка у відповідному періоді не проводиться. […]

Згідно з пунктом 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування:

Соціальні виплати припиняються у разі: наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї; отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб"; отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

З вищеописаних норм чинного законодавства слідує, що частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV визначено вичерпний перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду. Цим переліком передбачена можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

У свою чергу постановами Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 та від 08 червня 2016 року № 365 визначено умови призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам: знаходження внутрішньо переміщеної особи на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі АТ "Державний ощадний банк України".

Крім того, суд звертає увагу, що право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України. Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 805/402/18.

Аргументи відповідача, що він у свої діяльності керується постановами Кабінету Міністрів України, зокрема, встановленим цими постановами порядком продовження та поновлення виплат, суд вважає безпідставними та відхиляє, з огляду на таке.

Порядок виплати пенсії, у тому числі й заборгованість по виплаті пенсії за минулий період, визначається виключно законами України. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, до повноважень якого належить прийняття законів.

У свою чергу, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

За загальним правилом "закон" - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, який приймається відповідно до особливої процедури парламентом та регулює найважливіші суспільні відносини.

У свою чергу, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, тому ними не можуть бути внесені будь-які зміни до законів.

Відповідно, посилання відповідача на відсутність визначеного постановою Кабінету Міністрів України порядку виплати пенсії за минулий період, відмінного від порядку, визначеного статтею 46 Закону № 1058-IV, як на перешкоду виплати заборгованості позивачу, є безпідставними.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що такий підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.

Так, внаслідок відсутності порядку та механізму виплати особі пенсії за минулий період виникає правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.

Взявши на себе обов`язок із виплати особі пенсії за минулий період (стаття 46 Закону № 1058-IV), але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Щоправда ця недобросовісність була допущена урядом, а не відповідачем. Незважаючи на це, носієм обов`язку перед особою виступає держава в цілому.

Оскільки у відносинах виконання цього обов`язку державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату пенсії, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

Посилання відповідача на відсутність порядку виплати заборгованості з нарахованої пенсії, не відповідають вимогам чинного законодавства, що суперечить статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України", враховуючи наведене позивачу не сплачено заборгованості за минулий період.

Суд вважає таку позицію неприйнятною, виходячи з наступного.

Так, за змістом конституційних норм (ст.ст.113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Згідно з п. 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд ще раз акцентує увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу заборгованості з пенсії.

Як встановлено судом виплату пенсії з серпня 2014 року припинено не Управлінням Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, а тому в даному випадку відповідачем не було допущено бездіяльності щодо припинення нарахування та виплати пенсії позивачу з серпня 2014 року.

При цьому, взявши на облік позивача з 01 серпня 2014 року, відповідач повинен був виплатити пенсію за весь час її невиплати починаючи з 01 серпня 2014 року. Не вчинивши дій щодо виплати позивачу заборгованості по пенсії за період з 01 серпня 2014 року по 31 серпня 2018 року, відповідач допустив бездіяльність, яка триває до теперішнього часу, оскільки невиплата заборгованості по пенсії суперечить вимогам Закону № 1058.

Відповідачем не наведеного жодного аргументу законності не нарахування та невиплати позивачу пенсії з серпня 2014 року, документального підтвердження таких обставин суду не надано.

Крім того, посилання відповідача щодо нарахування та невиплати пенсії позивача за період з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2015 року з посиланням на статтю 46 Закону № 1058-IV суд вважає безпідставним, оскільки відповідачем не надано доказів вини позивача щодо не отримання пенсії протягом трьох років, при цьому відповідач зазначає, що пенсія за вказаний період взагалі не нараховувалась.

Відповідно, суд дійшов висновку, що суми пенсії, невиплачені позивачу з вини відповідача, мають бути виплачені йому за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що до травня 2018 року позивач постійно мешкала у м. Перевальську, Луганської області, що підтверджено даними її паспорту (арк. спр. 12).

Місто Перевальськ Луганської області відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, що визначено Додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2018 р. № 79-р), а відтак офіційно встановлено, що м. Перевальськ Луганської області є тимчасово окупованою територією України.

Початок антитерористичної операції та подальша окупація м. Перевальська Луганської області стались не з вини позивача та не залежали від її волі.

Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам не встановлено обов`язок для громадян України здійснити обов`язкове переміщення з тимчасово окупованих територій до населених пунктів, підконтрольних українській владі, як і не встановлено строків такого переміщення.

З урахуванням зазначеного суд доходить висновку, що позивач не перемістилась з окупованої території не з власної вини, а через існування об`єктивних перешкод, а саме проведення антитерористичної операції на території Луганської області та окупації м. Перевальська, Луганської області незаконними збройними формуваннями та російськими окупаційними військами.

Оскільки відповідачем не доведено наявність вини позивача у неотриманні пенсії з серпня 2014 року, обмеження у виплаті позивачу заборгованості з пенсії трирічним строком є незаконним.

З вищевикладених підстав щодо співвідношення Закону № 1058-IV з підзаконними нормативно-правовими актами, суд також вважає необґрунтованими посилання відповідача на відсутність порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України щодо виплати пенсії минулих періодів.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що такий підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.

Так, внаслідок відсутності порядку та механізму виплати особі пенсії за минулий період виникає правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.

Взявши на себе обов`язок із виплати особі пенсії за минулий період (стаття 46 Закону № 1058-IV), але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Щоправда ця недобросовісність була допущена урядом, а не відповідачем. Незважаючи на це, носієм обов`язку перед особою виступає держава в цілому. Оскільки у відносинах виконання цього обов`язку державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату пенсії, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

Таким чином, суд дійшов висновку, що не здійснивши нарахування та виплату позивачу пенсії минулих періодів, відповідач безпідставно, всупереч вимог статті 46 Закону № 1058-IV не виплатив позивачу заборгованість з пенсії, що утворилася за період з 01 серпня 2014 року.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За даними пенсійної справи встановлено, що з серпня 2014 року відповідач виплатив пенсію позивачу лише у вересні 2018 року, на теперішній час позивач не отримує пенсію.

Під час розгляду справи встановлено, що позивачем заявлено вимоги:

- визнати бездіяльність Управління Пенсійного Фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області щодо невиплати заборгованості по пенсії в періоди: з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2018 року, з 01 травня 2018 року по 31 серпня 2018 року та з 01 жовтня 2018 року по день звернення до суду протиправною;

- зобов`язати Управління Пенсійного Фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області виплатити заборгованості по пенсії за періоди: з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2018 року, з 1 травня 2018 року по 31 серпня 2018 року в розмірі 6606,92 грн, з 01 жовтня 2018 року по день звернення до суду;

- поновити виплату пенсії з дня звернення до суду.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що на момент звернення з адміністративним позовом до суду у цій справі позивачу не було відомо про розпорядження Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області б/н від 19 вересня 2018 року, суд, з`ясувавши, що прийняття цього розпорядження передувало діям з припинення виплати пенсії позивачу, визнає протиправним зазначене розпорядження, оскільки саме розпорядження, а не бездіяльність створює відповідні правові наслідки.

З урахуванням викладеного належним способом захисту порушеного права в даному випадку є:

- визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати пенсії за період з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2015 року;

- визнання протиправною бездіяльність щодо не виплати пенсії за період з 01 травня 2015 року по 30 серпня 2018 року;

- визнання протиправним та скасування розпорядження Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області без номера від 19 вересня 2018 року про призупинення виплати пенсії позивачу з 01 жовтня 2018 року;

- зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії з 01 жовтня 2018 року.

Суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Твердження відповідача про порушення позивачем строку звернення до суду, судом вважаються необґрунтованими, з підстав викладених в ухвалі суду від 23 грудня 2019 року та з тих підстав, що відповідачем суду не надано жодних доказів повідомлення позивача про припинення виплати пенсії.

Частиною другою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення, своїх прав, свобод чи інтересів.

Як зазначалось, згідно з положеннями статті 49 Закону № 1058-IV припинення виплати пенсії відбувається за рішенням територіального органу Пенсійного фонду України або суду за наявності визначених законом підстав.

Відповідачем суду не надано жодних доказів вручення позивачу рішення про невиплату пенсії.

Аналогічна правова позиція зазначена в рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18.

Щодо посилання відповідача у відзиві на постанову Верховного Суду від 17 липня 2018 року у справі № 521/21851/16-а, суд вважає не змістовним, оскільки Верховним Судом висловлено позицію щодо застосування норм Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з відмовою у проведенні перерахунку пенсії відповідно до вимог Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", до того ж у редакції до внесених змін, тобто, до 15 грудня 2017 року.

Щодо посилання відповідача у відзиві на позовну заяву постанову Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 234/11937/17, суд вважає не змістовним оскільки Верховним Судом висловлено позицію щодо застосування норм Кодексу адміністративного судочинства України у редакції до внесених змін.

Приписами частини першої статті 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Ухвалою суду від 23 грудня 2019 року позивачу відстрочено сплату судового збору по даній адміністративній справі у розмірі 768,40 грн до ухвалення судового рішення в даній справі (арк. спр. 1-3).

Відповідно до частини другої статті 133 КАС України, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги фактично підлягають задоволенню, лише з коригуванням способу захисту, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 768,40 грн стягнути до Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльність протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьк Луганської області без номера від 19 вересня 2018 року про призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 жовтня 2018 року.

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьк Луганської області (місце знаходження: 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, буд. 9, код за ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) заборгованість з виплати пенсії за період з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2015 року на рахунок, відкритий у АТ "Державний ощадний банк України".

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьк Луганської області (місце знаходження: 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, буд. 9, код за ) виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) заборгованість з виплати пенсії за період з 01 травня 2015 року по 31 серпня 2018 року на рахунок, відкритий у АТ "Державний ощадний банк України".

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьк Луганської області (місце знаходження: 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, буд. 9, код за ) поновити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) нарахування та виплату пенсії з 01 жовтня 2018 року на рахунок, відкритий у АТ "Державний ощадний банк України".

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду звернути до негайного виконання у межах виплати позивачу пенсії за один місяць.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьк Луганської області (93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, буд. 9, код за ) до Державного бюджету України судовий збір у сумі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.В. Смішлива