Справа № 308/10023/17
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 рокуСправа № 308/10023/17 пров. № 857/12598/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.

за участю секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Ужгородської міської ради на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 жовтня 2019 року, ухвалене суддею Бедьо В.І., 14:42:59 год, м. Ужгород, дата складання повного тексту рішення 17 жовтня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про стягнення заборгованості з виплати середньої заробітної плати за період вимушеної прогулу та заборгованості з виплати середньої заробітної плати за час затримки проведення розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

10.10.2017 позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ужгородської міської ради, в якому просить стягнути з відповідача на його користь 343456,24 грн., в тому числі заборгованість з виплати середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу за період з 25.02.2014 року по 25.11.2014 року у сумі 103289,08 грн. та заборгованість з виплати середньої заробітної плати за час затримки проведення розрахунку при звільненні з 27.11.2015 року по 29.09.2017 року у сумі 240167,16 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 жовтня 2019 року позов задоволено повністю. Стягнено з Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу за період з 25.02.2014 року по 25.11.2014 року в сумі 103289 грн. 08 коп. та заборгованості з виплати середньої заробітної плати за час затримки проведення розрахунку при звільненні з 27.11.2015 року по 29.09.2017 року в сумі 240167 грн. 16 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щона підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести повний розрахунок з працівником та виплатити всі належні йому суми. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Ужгородською міською радою не виплачено позивачеві при звільненні всіх сум, належних від відповідача, а саме суми заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 25.02.2014 року по 25.11.2014 року, включно. Відповідна сума станом на 26.11.2015 року (дата звільнення позивача) та по теперішній час не виплачена, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з виплати середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу за період з 25.02.2014 року по 25.11.2014 року та заборгованості з виплати середньої заробітної плати за час затримки проведення розрахунку при звільненні з 27.11.2015 року по 29.09.2017 року є підставними. Визначаючи розмір заборгованості з виплати середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу та заборгованості з виплати середньої заробітної плати за час затримки проведення розрахунку при звільненні суд врахував постанову Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Суд першої інстанції погодився з розрахунками, які проведено позивачем відповідно до наданої відповідачем довідки про середньоденний заробіток станом з 25.02.2014 року по 25.11.2014 року та станом на час звільнення (листопад 2015 року), та у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. При цьому, відповідачем не спростовано і не оспорюються зазначені розрахунки середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що чинним законодавством встановлено тримісячний строк звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.В даному випадку на момент звернення позивача до суду з адміністративним позовом, виплата відповідачем середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу проведена не була, тобто остаточний фактичний розрахунок з позивачем проведений не був.Зазначене виключає можливість суду робити висновок про пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду, встановленого ст.233 КЗпП України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Ужгородська міська рада оскаржила його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт стверджує, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту своїх прав, так як правовідносини виникли в нього не внаслідок порушених трудових прав, а внаслідок шкоди, заподіяної незаконним рішенням органу місцевого самоврядування. Зауважує, що у справі, яка розглядалася, суд першої інстанції положення ч.2 ст.235 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, не застосовував. Судове рішення, до якого апелює позивач, не містить зобов`язань щодо стягнень з Ужгородської міської ради середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь позивача.

Відповідно і позовні вимоги позивача про стягнення заробітної плати за вимушений прогул та заборгованості з виплати середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними, так як підстави вважати суму заборгованості належною до виплати позивачеві в якості заборгованості за вимушений прогул в Ужгородської міської ради відсутні і по сьогоднішній день.

Апелянт зазначає, що незважаючи на те, що такі судові рішення не підлягають примусовому виконанню, позивач видав розпорядження від 26.11.2014 року № 271-р, що він приступає до виконання обов`язків міського голови з 26.11.2014 року, чим сам себе поновив на посаді міського голови. З цього часу і до його звільнення позивачу нараховувалася заробітна плата на посаді Ужгородського міського голови.

Вказує на те, що розпорядженням 26.11.2015 року № 151-рк ОСОБА_1 було оформлено звільнення з посади Ужгородського міського голови з 26.11.2015 року у зв`язку із закінченням строку повноважень. При звільненні позивача з ним було проведено повний розрахунок з урахуванням компенсації за невикористану відпустку.

Апелянт вважає, що ніяких підстав для виплати позивачу заробітної плати за вимушений прогул в Ужгородської міської ради не було.

Звертає увагу, що як вбачається з аналізу норм ст.ст.232,235 КЗпП України, безпосередньо судами розглядаються спори, зокрема, про оплату за час вимушеного прогулу. Таким чином, за твердженням відповідача, тільки невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати за вимушений прогул є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченоїст.117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що у березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати рішення, прийняте на позачерговій пленарній ХХ сесії міськради VI скликання від 24.02.2014 року № 1191 «Про дострокове припинення повноважень міського голови ОСОБА_1 », вказуючи, що останнє прийняте з порушенням нормКонституції України,Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», Регламенту Ужгородської міської ради VI скликання, затвердженого рішенням міськради від 08.04.2011 року № 14, з порушенням вимог щодо таємного голосування та під тиском третіх осіб.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.11.2014 року (справа № 308/3199/14-а) адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправним і скасовано рішення, прийняте на позачерговому пленарному засіданні ХХ сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 24.02.2014 року № 1191 «Про дострокове припинення повноважень міського голови ОСОБА_1 »; постанову в частині визнання протиправним і скасування зазначеного рішення міськради звернено до негайного виконання.Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2015 року задоволено частково апеляційні скарги ТОВ «Юридична фірма-МС», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та змінив резолютивну частину рішення суду першої інстанції в частині негайного виконання, виклавши її, зокрема, без вказівки на негайне його виконання з огляду на неможливість такого відповідно до приписівст. 256 КАС України. Ухвалою Вищого адміністративний суд України ухвалою від 01.10.2015 року залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині, не зміненій апеляційним судом, та рішення суду апеляційної інстанції.

Згідно ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до постанови Ужгородської міської виборчої комісії Закарпатської області від 04.11.2010 року № 41 «Про визнання міського голови м. Ужгород обраним» ОСОБА_1 обіймав посаду Ужгородського міського голови.

Згідно з розпорядженням міського голови м. Ужгород від 26.11.2014 року № 271-р «Про поновлення на роботі» ОСОБА_1 приступив до виконання службових обов`язків міського з 26.11.2014 року на підставі постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області постановою від 25.11.2014 року (справа № 308/3199/14-а).

Розпорядженням міського голови м. Ужгород від 26.11.2015 року № 151-рк «Про звільнення ОСОБА_1 та виплату компенсації відпустки» ОСОБА_1 звільнено з посади міського голови з 26.11.2015 року у зв`язку із закінченням строку повноважень (п.1 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Вирішено виплатити ОСОБА_1 компенсацію щорічної невикористаної відпустки в кількості 29 календарних днів за час роботи з 24.02.2014 року по 23.02.2015 року та 34 календарних днів за час роботи з 24.02.2015 року по 26.11.2015 року.

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до міського голови м. Ужгород із заявою, в якій повідомив, що рішенням XX сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 24.02.2014 року № 1191 «Про дострокове припинення повноважень міського голови ОСОБА_1» було достроково припинено його повноваження як міського голови м. Ужгорода. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25.11.2014 року вищевказане рішення ради визнано незаконним та скасовано. На підставі цього рішення суду 26.11.2014 року він приступив до виконання повноважень міського голови. При проведенні розрахунку при його звільненні у зв`язку із закінченням терміну повноважень він не отримав середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з 25.02.2014 року по 25.11.2014 року, включно). Враховуючи наведене, просив надати йому інформацію про розмір його середньоденного заробітку на посаді, яку він обіймав, станом на дату примусового припинення його повноважень (24.02.2014 року) та на дату закінчення цих повноважень після вступу на цю посаду новообраного міського голови. Одночасно, з урахуванням обчисленого середньоденного заробітку, просив нарахувати та виплатити йому заборгованість із заробітної плати за час вимушеного прогулу з 25.02.2014 року до 25.11.2014 року, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

У відповідь на заяву ОСОБА_1 міським головою м. Ужгород листом від 07.08.2017 року № П-02423/06-06 повідомлено, що відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю у разі поновлення на роботі працівника, звільненого без законної підстави, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Для обчислення середньої заробітної плати застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Враховуючи вищевикладене, зазначено, що захист порушених трудових прав та інтересів здійснюється в судовому порядку. В додатку до вказаного листа долучено довідку, видану ОСОБА_1 про те, що він працював в Ужгородській міській раді на посаді міського голови і його середньоденний заробіток станом з 25.02.2014 року по 25.11.2014 року складав 549,41 грн. Середньоденний заробіток на час звільнення (листопад 2015 року) 523,24 грн.

Оскільки на дату звільнення з посади не було виплачено всіх сум, що підлягали виплаті відповідачем, а саме середній заробіток за час вимушеного прогулу, та затримка в проведенні повного розрахунку при звільненні триває і досі, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Встановлено, що під час розгляду позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, згідно з яким його повноваження були припинені достроково, питання про виплату середнього заробітку за час, коли позивача був усунений від виконання своїх службових обов`язків судом не розглядалося.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 року №280/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) міський голова належить до системи місцевого самоврядування.

Частиною 1 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що повноваження сільського, селищного, міського голови починаються з моменту оголошення відповідною сільською, селищною, міською виборчою комісією на пленарному засіданні ради рішення про його обрання. Повноваження сільського, селищного, міського голови закінчуються в день відкриття першої сесії відповідної сільської, селищної, міської ради, обраної на наступних чергових місцевих виборах, або, якщо рада не обрана, з моменту вступу на цю посаду іншої особи, обраної на наступних місцевих виборах, крім випадків дострокового припинення його повноважень відповідно до частин першої та другоїстатті 79 цього Закону.

Встановлено, що позивач був посадовою особою органу місцевого самоврядування в розумінні положень ст.ст.2,3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 року № 2493-III і його повноваження було припинено у зв`язку із закінченням їх строку.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Дія цьогоЗаконуне поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.

Згідно ст.3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

За приписами ч.1 ст.7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів», цим та іншими законами України.

Відповідно до ч.3 ст.7 Закону України «Про службу в органахмісцевого самоврядування» на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Статтею 9 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачено, що посадова особа місцевого самоврядування має право, в тому числі, на оплату праці залежно від посади, яку вона займає, рангу, який їй присвоєно, якості, досвіду та стажу роботи; на соціальний і правовий захист.

Згідно з ч.1 ст. 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється, серед іншого, на посаду сільського, селищного, міського голови в порядку, встановленомуЗаконом України «Про місцеве самоврядування в Україні»

Статтею 20 Закону України «Про службув органах місцевого самоврядування» визначено підстави припинення служби в органах місцевого самоврядування.

Крім загальних підстав, передбаченихКодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі: порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченоїстаттею 11 цього Закону; порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону); виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону); досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).

Посадові особи місцевого самоврядування, крім посадових осіб, зазначених у частині другій цієї статті, яких притягнуто до відповідальності за корупційні правопорушення, підлягають звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Рішення про припинення служби в органах місцевого самоврядування може бути оскаржено посадовою особою місцевого самоврядування у порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадові особи одержують заробітну плату, розмір якої має забезпечувати достатній життєвий рівень. Умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.

Отже, виходячи з контекстного аналізу наведених норм, до правовідносин, пов`язаних з припиненням служби в органах місцевого самоврядування, застосовуються виключно відповідні загальні положення трудового законодавства.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС Українисуд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону - виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Приписами ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому, працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Отже, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести повний розрахунок з працівником та виплатити всі належні йому суми. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, Ужгородською міською радою не виплачено позивачу при звільненні всіх сум, належних від відповідача, а саме суми заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 25.02.2014 року по 25.11.2014 року, включно. Відповідна сума станом на 26.11.2015 року (дата звільнення позивача) та по теперішній час не виплачена, а тому, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з виплати середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу за період з 25.02.2014 року по 25.11.2014 року та заборгованості з виплати середньої заробітної плати за час затримки проведення розрахунку при звільненні з 27.11.2015 року по 29.09.2017 року є підставними.

Згідно підпунктів 2, 8 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці`установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно з проведеним позивачем розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу розрахунковий період: з 25.02.2014 року по 25.11.2014 року, включно, в тому числі лютий місяць 2014 року 4 дні, березень місяць 2014 року 20 робочих днів, квітень місяць 2014 року21 робочий день, травень місяць 2014 року19 робочих днів, червень місяць 2014 року19 робочих днів, липень місяць 2014 року23 робочі днів, серпень місяць 2014 року20 робочих днів, вересень місяць 2014 року22 робочі дні, жовтень місяць 2014 року23 робочі дні, листопад місяць 2014 року17 робочих днів. Загальна кількість робочих днів: 188 дні. Середньоденний заробіток: 549,41 грн. Загальна сума заборгованості з виплати середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу за розрахунковий період на дату звільнення (26.11.2015 року) складала 103289,08 грн. (188 днів х 549,41 грн. = 103289,08 грн.).

Згідно проведеного позивачем середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні розрахунковий період: з 27.11.2015 року по 29.09.2017 року, включно, в тому числі: за 2015 рік 25 днів: листопад місяць 2015 року - 2 робочих днів, грудень 2015 року 23 робочих днів; за 2016 рік 249 днів: січень місяць 2016 року 19 робочих днів, лютий місяць 2016 року 21 робочий день, березень місяць 2016 року 22 робочих днів, квітень місяць 2016 року 21 робочий день, травень місяць 2016 року17 робочих днів, червень місяць 2016 року19 робочих днів, липень місяць 2016 року 22 робочих днів, серпень місяць 2016 року 22 робочих днів, вересень місяць 2016 року 22 робочих днів, жовтень місяць 2016 року 20 робочих днів, листопад місяць 2016 року 22 робочих днів, грудень місяць 2016 року 22 робочих днів; за 2017 рік185 днів: січень місяць 2017 року 20 робочих днів, лютий місяць 2017 року 20 робочих днів, березень місяць 2017 року 22 робочих днів, квітень місяць 2017 року 19 робочих днів, травень місяць 2017 року20 робочих днів, червень місяць 2017 року 20 робочих днів, липень місяць 2017 року 21 робочий день, серпень місяць 2017 року 22 робочих днів, вересень місяць 2017 року 21 робочий день. Загальна кількість робочих днів: 459 днів. Середньоденний заробіток: 523,24 грн. Загальна сума заборгованості з виплати середньої заробітної плати за час затримки проведення розрахунку при звільненні з 27.11.2015 року по 29.09.2017 року складає 240167,16 грн. (459 днів х 523,24 грн. = 240167,16 грн.).

Вказані розрахункамипроведено відповідно до наданої відповідачем довідки про середньоденний заробіток станом з 25.02.2014 року по 25.11.2014 року та станом на час звільнення (листопад 2015 року), та у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідачем не спростовано і не оспорюються зазначені розрахунки середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку при звільненні.

Вдповідно до ст.233 КЗпП Українипрацівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільненняв місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 року у справі № 4-рп/2012, роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першоїстатті 233 КЗпП Україниу взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Конституційний Суд України зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Відтак, чинним законодавством встановлено тримісячний строк звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У своєму рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що датою, з якої позивач має дізнатися про порушення своїх трудових прав, є дата отримання ним нарахованих сум, а тому саме з цього моменту підлягає обчисленню тримісячний строк звернення до суду.

Апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що у даному випадку на момент звернення позивача до суду з адміністративним позовом, виплата відповідачем середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу проведена не була, тобто остаточний фактичний розрахунок з позивачем проведений не був. Відтак, позивачем не пропущено тримісячний строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягненняз відповідача на користь ОСОБА_1 в межах пред`явлених ним позовних вимог заборгованість з виплати середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу за період з 25.02.2014 року по 25.11.2014 року в сумі 103289,08 грн. та заборгованість з виплати середньої заробітної плати за час затримки проведення розрахунку при звільненні з 27.11.2015 року по 29.09.2017 року в сумі 240167,16 грн.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, враховуючи положеннястатті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції рішення прийнято на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Ужгородської міської ради залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 жовтня 2019 року у справі №308/10023/17 за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про стягнення заборгованості з виплати середньої заробітної плати за період вимушеної прогулу та заборгованості з виплати середньої заробітної плати за час затримки проведення розрахунку при звільненні - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. П. Сеник
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 22.01.2020.