Справа № 480/3176/19
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 р.Справа № 480/3176/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Сіренко О.І.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С.

спеціаліста Марченко О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції із Сумським окружним адміністративним судом у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Н.В. Савицька, повний текст складено 22.10.19 року по справі № 480/3176/19

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1
про визнання рішення протиправним, скасування наказів та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- визнати рішення, оформлене листом від 15.07.2019 №3322, про відмову відповідача у внесенні змін з урахуванням висновку ЦВЛК Збройних Сил України №2166 від 06.08.2018, вироку Добропільського міськрайонного суду від 16.02.2018, наказу командира частини №126 від 24.05.2017 до наказів про виключення із списків особового складу №69, та відповідного наказу по особовому складу, стосовно обставин та причин загибелі солдата ОСОБА_2 протиправним;

- скасувати наказ по стройовій частині № 69 від 08.09.2017 про виключення солдата ОСОБА_2 із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та відповідний наказ стосовно солдата ОСОБА_2 по особовому складу;

- зобов`язати відповідача внести зміни до наказу №69 від 08.09.2017 по стройовій частині та відповідного наказу по особовому складу з урахуванням висновку ЦВЛК Збройних Сил України №2166 від 06.08.2018, вироку Добропільського міськрайонного суду від 16.02.2018 та наказу № 126 від 24.05.2017, та зазначити в цих наказах про пов`язаність причини смерті (загибелі) солдата ОСОБА_2 з виконанням обов`язків військової служби (захистом Батьківщини);

- зобов`язати відповідача скласти та направити до Краснопільського РВК нове повідомлення про дійсні обставини та причину смерті ОСОБА_2 із зазначенням, що він загинув в зоні АТО-ООС під час її проведення і причина його смерті пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (захистом Батьківщини).

В обгрунтування позовних вимог вказав на необхіність внесення змін до наказу про виключення із списків особового складу солдата ОСОБА_2 від 08.09.2017 №69, до акту службового розслідування та наказу про результати службового розслідування обставин загибелі ОСОБА_2 від 04.09.2017 №396, щодо обставин та причин загибелі ОСОБА_2 , які вважає пов`язаними із виконанням обов`язків військової служби.

22 жовтня 2019 року рішенням Сумського окружного адміністративного суду у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання рішення протиправним, скасування наказів та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції. Стверджує, що факт загибелі військовослужбовця в період перебування у відрядженні в зоні активних бойових дій в розпорядженні керівника АТО є беззаперечним доказом того, що ОСОБА_2 знаходячись в зоні проведення АТО, виконував обов`язки військової служби, що повністю узгоджується з ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, а також у надісланому відзиві, представник відповідача проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обгрунтоване.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та дату слухання справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що позивач по справі був належним чином повідомлений про час та дату слухання справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 19.08.2016 військовою частиною НОМЕР_1 з ОСОБА_2 укладено контракт про проходження військової служби строком на три роки.

Згідно витягу із наказу командира військової частини пп НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 24.05.2017 №126 ОСОБА_2 станом на 24.05.2017 вважається таким, що вибув в оперативне підпорядкування командира ОТУ "Донецьк" керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей в районі бойового призначення для виконання службових (бойових) завдань (а.с.12).

Зі змісту сповіщенням про смерть за №1287 від 08.09.2017 (а.с.10), на підставі якого, в подальшому видано свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_3 від 18.08.2017 (а.с.11), вбачається що 15.08.2017 ОСОБА_2 помер.

Судом також встановлено, що відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2166 від 06.08.2018 травма солдата військової служби за контрактом ОСОБА_2 , 1993 р.н.: "Сукупна травма тіла", яка і стала причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та підтверджується: лікарським свідоцтвом про смерть №251 від 16.08.2017 "Добропільського відділення судово-медичної експертизи" та свідоцтвом про смерть № НОМЕР_4 , яке видане Краснопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Сумській області 18.08.2017 року - травма і причина смерті одержані в результаті нещасного випадку, "ТАК", пов`язані з проходженням військової служби (а.с.14).

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 №497 від 11.09.2017 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, солдат ОСОБА_2 , дійсно в період з 24.05.2017 по 15.08.2017 брав безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.13).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №69 від 08.09.2017, солдата ОСОБА_2 водія електрика радіо взводу польового вузла зв`язку, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в результаті травматичного шоку, сукупної травми тіла, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 08.09.2017 (а.с.50).

У подальшому, вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16.02.2018 у справі №227/3134/17 встановлено, що 15.08.2017, приблизно о 23 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , керуючи технічно справним трактором Фатон-ТФ-200, без реєстраційного номеру, який належить на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2010 громадянину ОСОБА_4 , діючи в порушення п.п.2.1,2.9 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: п.2.1 - Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; п. 2.9 - Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин; не маючи посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, здійснював рух зі швидкістю приблизно 10 км/годину по проїжджій частині АДРЕСА_1 , з боку автодороги сполученням Добропілля-Краматорськ у напрямку будівлі сільської ради.

Проїжджаючи ділянку вказаної дороги, розташовану по АДРЕСА_1 , в районі магазину Продукти, діючи в порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: п.12.1 Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; проявляючи злочинну самовпевненість, діючи необережно, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної події, маючи об`єктивну можливість спостерігати за дорожньою обстановкою, перебуваючи під дією алкоголю, не маючи перешкод технічного характеру, не вибрав безпечну швидкість руху керованого ним трактора Фотон ТФ-200, без реєстраційного номера, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не впорався з керуванням, втратив курсову стійкість транспортного засобу, що призвело до зміни його напрямку руху та некерованості, в результаті чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який знаходився на проїжджій частині біля лівого краю дороги.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пішохід ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події. Так, ОСОБА_2 було спричинено тілесні ушкодження.

За порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_2 , тобто, злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, засуджений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15-17).

У подальшому ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 , звернулася до в/ч НОМЕР_1 із вимогою на підставі, зокрема, витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2166 від 06.08.2018, вироку Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16.02.2018 у справі №227/3134/17, наказу командира частини №126 від 24.05.2017 внести зміни до наказу про виключення із списків особового складу солдата ОСОБА_2 від 08.09.2017 №69, до акту службового розслідування та наказу про результати службового розслідування обставин загибелі ОСОБА_2 від 04.09.2017 №396, щодо зазначення обставин та причин смерті загибелі сина, у задоволенні якої відповідачем було відмовлено.

Посилаючись на те, що зміст та формулювання обставин загибелі сина у вищевказаних документах мають суттєве значення для вирішення питань, пов`язаних із соціальним захистом родини загиблого, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані рішення та наказ, не порушують права та свободи позивача, не породжують для неї настання будь-яких юридичних наслідків, та їх існування не може перешкоджати позивачеві в отриманні пільг та допомоги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Підстави, порядок призначення і проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, які допустили правопорушення (порушення військової дисципліни та громадського порядку) визначені Інструкцією про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 82 від 15.03.2004 р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30.03.2004 р. за № 385/8984 (яка діяла на момент проведення службового розслідування) (далі Інструкція № 82).

Відповідно до п. 1.2 Інструкції № 82 службове розслідування проводиться у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, що загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення або заподіяло матеріальну чи моральну шкоду; невиконання або недбалого ставлення до виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичної сили, зброї або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільного населення; порушення правил несення вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити тяжкі наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів. Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових осіб.

Згідно з п. 3 Інструкції № 82 розслідуванням повинно бути встановлено: наявність чи відсутність події, з приводу якої було призначено розслідування, та її обставини (час, місце) і наслідки; осіб, з вини яких трапилася подія, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли шкідливим наслідкам або створювали загрозу для їх спричинення; наявність причинного зв`язку між подією, з приводу якої було призначено службове розслідування, та неправомірними діями військовослужбовця; конкретні неправомірні дії військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; вимоги чинного законодавства чи інших нормативно-правових актів та керівних документів, які було порушено; ступінь вини кожної з осіб, причетних до правопорушення; форму вини (навмисно чи з необережності) та мотиви протиправної поведінки військовослужбовця і його ставлення до скоєного; умови та причини, що сприяли правопорушенню; чи вчинено правопорушення під час виконання військовослужбовцем службових обов`язків.

Відповідно до п. 4.1 Інструкції № 82, за результатами службового розслідування складається акт, у якому, крім положень, що визначені пунктом 3 цієї Інструкції, обов`язково зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді особи, стосовно якої проведено службове розслідування; підстави службового розслідування; час, місце, суть порушення, який нормативний акт порушено (його назва, дата прийняття); обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність чи знімають вину; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення; пропозиція щодо притягнення винних осіб до відповідальності; інші заходи, які пропонується здійснити.

Згідно з п. 5.5 Інструкції № 82 рішення за результатами службового розслідування може бути оскаржено зацікавленими особами в порядку, встановленому розділом 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.09.2017 "Про результати службового розслідування" ОСОБА_2 у вечірній час самовільно залишив розташування військової частини і з друзями (військовослужбовцями) проводив час у барі. Причиною смерті є наїзд трактора на ОСОБА_2 , за кермом якого був один із друзів, з яким вони вживали спиртні напої. Відповідно до висновку експерта Добропільського відділення судово-медичної експертизи від 16.08.2017 №232 ОСОБА_2 на час смерті перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Згідно з актом службового розслідування щодо участі військовослужбовця в ДТП, у якому загинув солдат ОСОБА_2 , пішохід травмований при зіткненні з трактором при яких відбулася травма: пішохід, травмований при зіткненні з трактором.

Суд зауважує, що акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що є врегульованими ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово.

Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов`язки тільки у того суб`єкта (чи визначеного ними певного кола суб`єктів), якому вони адресовані.

Тобто, колегія суддів звертає увагу на те, що акт службового розслідування, не набуває статусу рішення в розумінні приписів КАС України, не є актом державного чи іншого органу в розумінні цього Кодексу, оскільки такий акт не породжує жодних правових наслідків, що спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин і не має обов`язкового характеру для особи щодо якої проводилася перевірка, оскільки не містить обов`язкового припису для нього, а відтак не є правовим актом індивідуальної дії.

Крім того, чинним законодавством не передбачено порядку та підстав виключення з акту вже проведеного службового розслідування, певних фактів чи обставин.

З приводу зобов`язання відповідача внести зміни до наказу №69 від 08.09.2017 по стройовій частині та відповідного наказу по особовому складу з урахуванням висновку ЦВЛК Збройних сил України №2166 від 06.08.2018, вироку Добропільського міськрайонного суду від 16.02.2018 та наказу № 126 від 24.05.2017, та зазначити в цих наказах про пов`язаність причини смерті (загибелі) солдата ОСОБА_2 з виконанням обов`язків військової служби (захистом Батьківщини), а також зобов`язання відповідача скласти та направити до Краснопільського РВК нове повідомлення про дійсні обставини та причину смерті ОСОБА_2 із зазначенням, що він загинув в зоні АТО-ООС під час її проведення і причина його смерті пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (захистом Батьківщини), колегія суддів вказує на таке.

Відповідно до п. 7.1. Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 № 333, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 12.06.2014 № 611/25388 (далі Інструкція № 333), командир військової частини про смерть (загибель) військовослужбовця зобов`язаний у день встановлення смерті (загибелі) особисто повідомити телеграмою або по телефону військового комісара за місцем проживання сім`ї померлого (загиблого). У телеграмі або по телефону він повідомляє дату і причину смерті (загибелі) військовослужбовця.

Військовослужбовці, які померли від захворювання або загинули в результаті подій, стихійного лиха і нещасних випадків, а також безвісти відсутні, після встановлення причин і обставин смерті (загибелі), розслідування причин відсутності і отримання підтверджувальних документів виключаються наказом по стройовій частині зі списків особового складу військової частини.

Наказ по стройовій частині є підставою для відправки в районний (об`єднаний, міський) військовий комісаріат сповіщення про смерть (загибель) військовослужбовця, відправки за належністю власних речей, цінностей і особистих документів померлого (загиблого), а також для внесення до облікових документів даних про час і причину виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Сповіщення про смерть (загибель) (додаток 32) військовослужбовця складається у двох примірниках. Перший примірник сповіщення разом із свідоцтвом про смерть, отриманим від органів РАЦС або з дипломатичних представництв (консульських установ) України, висилається районному (об`єднаному, міському) військовому комісару за місцем проживання сім`ї (родичів) військовослужбовця не пізніше наступного дня після видання наказу по стройовій частині про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини. Сповіщення підписується командиром і начальником штабу військової частини і засвідчується гербовою печаткою. Одночасно із сповіщенням до військового комісаріату висилаються фотографії місць поховання померлих (загиблих) військовослужбовців у разі їх поховання за місцем служби, а на померлих офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, крім того, висилаються особові справи і витяги з наказів про виключення зі списків особового складу військової частини. Другі примірники сповіщень про смерть (загибель) зберігаються у справі військової частини. (п.п.7.3, 7.4,7.5 Інструкції № 333).

З положень наведених вище норм права вбачається, що на виконання вимог Інструкції № 333 командир військової частини зобов`язаний особисто повідомити військового комісара за місцем проживання сім`ї померлого (загиблого) у день встановлення смерті (загибелі), тобто зазначення повідомлення лише доводить до відома військового комісара настання факту смерті військовослужбовця для подальшого направлення останнім сповіщення про смерть військовослужбовця, що свідчить про те, що таке повідомлення носить виключно інформативний характер та жодним чином не впливає на права та свободи позивача та не породжує для неї певних юридичних наслідків.

Крім того, колегія суддів зауважує, що ані у висновку ЦВЛК Збройних Сил України №2166 від 06.08.2018, ані у вироку Добропільського міськрайонного суду від 16.02.2018, ні в наказі командира частини №126 від 24.05.2017, на підставі яких позивач просить внести зміни, не зазначено про те, що ОСОБА_2 загинув в зоні АТО-ООС під час її проведення і причина його смерті пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (захистом Батьківщини). У витязі з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2166 від 06.08.2018 лише констатовано, що травма і причина смерті ОСОБА_2 одержані в результаті нещасного випадку, "ТАК", пов`язані з проходженням військової служби.

Таким чином, у спірних правовідносинах колегія суддів не вбачає в діях та рішеннях відповідача ознак протиправності.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час судового розгляду справи відповідачем доведено безпідставність визнання протиправним рішення, оформленого листом від 15.07.2019 №3322, про відмову відповідача у внесенні змін з урахуванням висновку ЦВЛК Збройних Сил України №2166 від 06.08.2018, вироку Добропільського міськрайонного суду від 16.02.2018, наказу командира частини №126 від 24.05.2017 до наказів про виключення із списків особового складу №69, та відповідного наказу по особовому складу, стосовно обставин та причин загибелі солдата ОСОБА_2 та скасування наказу по стройовій частині № 69 від 08.09.2017 про виключення солдата ОСОБА_2 із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та відповідний наказ стосовно солдата ОСОБА_2 по особовому складу.

Доводи апелянта про невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів відхиляє, з огляду на вищезазначені встановлені обставини справи та зроблені судом апеляційної інстанції висновки.

За змістом п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaariv. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "RuizTorijav. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ч. 1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За змістом ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту .

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю охоронюваний законом інтерес, який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям право (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття охоронюваний законом інтерес у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям право має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим.

Вказане підтверджується і нормою частини другої статті 124 Конституції України, в якій закріплено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Тобто, обов`язковою умовою для застосування інституту судового захисту має бути наявність юридичного спору між сторонами у справі, тобто порушення однією стороною законних прав та охоронюваних інтересів іншої сторони.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Така ж правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.03.2018 (справа П/9901/91/18 800/397/17), рішення Верховного Суду від 25.01.2018 (справа П/9901/5/18 800/399/17), що в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, враховується судом апеляційної інстанції.

Таким чином, з огляду встановлені обставини, а також на те, що ні оскаржуване рішення, ні повідомлення, ні наказ від 08.09.2017 №126 та наказ по особовому складу, не впливають на права та свободи позивача, не породжують для неї настання будь-яких юридичних наслідків, та їх існування не може перешкоджати позивачеві в отриманні пільг та допомоги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 року по справі № 480/3176/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)О.І. Сіренко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 22.01.2020 року