Справа № 400/3972/19
Суддя: Лебедєва Г. В.
Дата ухвалення: 2020-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 січня 2020 р. № 400/3972/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лебедєвої Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№83)" про визнання дій протиправними та стянення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:
До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№83)" (надалі - відповідач) з позовними вимогами про:

- визнання протиправними дії Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№83)", , по невиплаті середнього заробітку за період з 29 грудня 2018 року по 24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- стягнення з Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№83)", , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за період з 29 грудня 2018 року по 24 жовтня 2019 року.

- стягнення з Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№83)", , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.10.2019 року і на дату постановления судом рішення.

Ухвалою від 195.11.2019 року Миколаївський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 400/3972/19 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач проходив службу в Державній установі "Арбузинська виправна колонія (№83)" та перебував її фінансовому забезпеченні. 12.05.2018 року позивача було призвано на строкову військову службу до військової частини НОМЕР_2 . Наказом № 66/ос-17 від 07.05.2018 року начальника державної установи позивача увільнено від виконання службових обов`язків з 10.05.2018 року, в зв`язку з призовом на строкову військову службу. Відповідач всупереч Закону України Про військовий обов`язок і військову службу та Кодексу законів про працю не виплачував позивачу зарплату з дати призову його на строкову військову службу. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28.12.2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та визнано протиправними дії Державної установи Арбузинська виправна колонія (№ 83) по невиплаті середнього заробітку з дати увільнення від роботи ОСОБА_1 , стягнуто з Державної установи Арбузинська виправна колонія (№ 83) середній заробіток з 10.05.2018 по 28.12.2018 року у сумі 46844,30 грн. З 25.10.2019 року ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням у запас Збройних Сил України. Відповідач всупереч Закону України Про військовий обов`язок і військову службу та Кодексу законів про працю не виплачував позивачу зарплату з 29.12.2018 року по день його звільнення. Позивач вважає такі дії Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№83)" щодо невиплати йому середнього заробітку протиправними, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

18.12.2019 року суд ухвалою витребував з Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№83)" довідку про середньомісяну заробітну плату ОСОБА_1 за останні шість місяців перед звільненням.

28.12.2019 року за вх. № 23060 до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що служба в Державній кримінально-виконавчій службі є державною службою особливого характера, яка полягає у професійній діяльності. Позивач виявив бажання пройти строкову військову службу та отримує соціальний захист, як офіцер військової служби, тому підстави для виплати йому грошового забезпечення відсутні.

02.01.2020 року за вх. № 26 до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій ОСОБА_1 зазначив, що твердження відповідача про те, що Державна кримінально-виконавча служба для Позивача є місцем служби, а не робочим місцем за трудовим договором, і для таких осіб взагалі немає такого поняття як середній заробіток, розрахований відповідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабміну від 08 лютого 1995 року № 100, є помилковим, так як відповідно до п.2 цієї Постанови установлено, що чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності.

Представники сторін в судове засідання, призначене на 15.01.2020 року, не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. До канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від представників сторін надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності в порядку письмового провадження.

Суд клопотання представників сторін задовольнив та на підставі частини 9 статті 205 КАС України, суд здійснив розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки в ДУ Арбузинська виправна колонія № 83 з 03.03.2015 року.

12.05.2018 року позивача було призвано на строкову військову службу до військової частини НОМЕР_2 .

Наказом № 66/ос-17 від 07.05.2018 року начальника державної установи позивача увільнено від виконання службових обов`язків з 10.05.2018 року, в зв`язку з призовом на строкову військову службу.

З 10.05.2018 року відповідачем припинено проведення позивачу виплати заробітної плати.

Позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи Арбузинська виправна колонія (№ 83) про визнання протиправними дії по невиплаті середнього заробітку з дати увільнення від роботи ОСОБА_1 , зобов`язання виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток з дати увільнення від роботи, стягнення на користь ОСОБА_1 середній заробіток з дати увільнення від роботи.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28.12.2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та визнано протиправними дії Державної установи Арбузинська виправна колонія (№ 83) по невиплаті середнього заробітку з дати увільнення від роботи ОСОБА_1 та стягнуто з Державної установи Арбузинська виправна колонія (№ 83) середній заробіток з 10.05.2018 по 28.12.2018 року у сумі 46844,30 грн. У задоволенні позовних вимог про зобов`язання Державну установу Арбузинська виправна колонія (№ 83) виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток з дати увільнення від роботи відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року залишено без змін.

З 25.10.2019 року ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням у запас Збройних Сил України відповідно до пункту сьмого статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

З 29.12.2018 року відповідач всупереч Закону України Про військовий обов`язок і військову службу та Кодексу законів про працю не виплачував позивачу зарплату з 29.12.2018 року по день його звільнення.

Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив йому заробітну плату з 29.12.2018 року по день його звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд зазначає на наступне.

В силу прямої дії ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Частиною 8 ст. 14 Закону України "Про державну кримінальну виконавчу службу" від 23 червня 2005 року встановлено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Згідно ч.2 ст. 21 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються районними (міськими) військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

Згідно ч.2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.ч.3, 4 ст. 119 КЗпП України.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу", Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Гарантії, визначені у ч.3 цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.

Враховуючи вимоги вищенаведених норм діючого законодавства, суд доходить висновку, що за громадянами, призваними на строкову військову службу зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності.

Посилання відповідача на лист Мінсоцполітики від 09 жовтня 2018 року №1653/0/101-18 про те, що середня заробітна плата зберігається лише за працівниками, а для осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу зі спеціальним званням у Державній кримінальній службі і які призвані на строкову військову службу, такі виплати не передбачені, оскільки ДУ "Арбузинська виправна колонія (№ 83)" є місцем проходження служби, а не місцем роботи за трудовим договором, судом не приймається, оскільки листи міністерств не є нормативно-правовими актами.

Діючим законодавством, що регулює спірні правовідносини, прямо передбачено гарантії та пільги, відповідно до яких ДУ "Арбузинська виправна колонія (№ 83)" зобов`язана під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігати місце роботи, посаду та середній заробіток позивача.

Таким чином, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№83)" по невиплаті середнього заробітку за період з 29 грудня 2018 року по 24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 та стягнення з Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№83)" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 29 грудня 2018 року по 24 жовтня 2019 року.

Відповідач не надав суду довідку про середньомісячне грошове забезпечення позивача, зазначивши про те, що грошове забезпечення за останні шість місяців перед звільненням позивача в ДУ "Арбузинська виправна колонія (№ 83)" не нараховувалось і не виплачувалось.

Разом з тим, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28.12.2018 року по справі № 400/2807/18, яке набрало законної сили, встановлено, що середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 складає 6153, 30 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до абз. 2 пункту 2 глави 22 розділу ІІ Порядку № 925/5 виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особа рядового чи начальницького складу має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби з врахуванням пункту 22 розділу I цього Порядку. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення повинно розраховуватися шляхом ділення середньомісячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Середньомісячне грошове забезпечення позивача складає 6153,30 грн., відповідно розмір середньоденного грошового забезпечення складає 205 грн.

Сума середнього заробітку, який належить стягнути з відповідача складає 60 914, 70 грн. (за грудень 2018 року 615 грн. (205 грн. х 3 дні), за січень 2019 року 6153,30 грн., за лютий 2019 року 6153,30 грн., за березень 2019 року 6153,30 грн., за квітень 2019 року - 6153,30 грн., за травень 2019 року - 6153,30 грн., за червень 2019 року - 6153,30 грн., за липень 2019 року - 6153,30 грн., за серпень 2019 року - 6153,30 грн., за вересень 2019 року - 6153,30 грн., за жовтень 2019 року 4920,00 грн. (205 грн. х 24 дні).

Стосовно вимоги позивача про стягнення з Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№83)", , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.10.2019 року і на дату постановления судом рішення, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України (ч.2,5 ст.23 Закону України « Про Державну кримінально-виконавчу службу України» N 2713-IV від 23.06.2005.

Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу ДКВС України, затверджено Наказом Міністерства юстиції України від 23.03.2018 № 925/5.

Питання виплати позивачу грошового забезпечення врегульовано Наказом Міністерства юстиції України від 23.03.2018 № 925/5, також спеціальними нормами, якими встановлено порядок і умови проходження служби позивача передбачені Законом України « Про Державну кримінально-виконавчу службу України» N 2713-IV від 23.06.2005 та Законом України « Про Національну поліцію».

У наказі № 44/ос від 25.10.2019 зазначено, що позивача звільнено за власним бажанням.

Відповідно до п. 22 Наказу № 925/5 передбачено, що днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, яка не повинна передувати даті звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби. Грошове забезпечення виплачується до дня звільнення зі служби включно разом із премією, встановленою у порядку, визначеному главою 13 цього розділу, за результатами оперативно-службової діяльності за останній місяць служби.

Нормами вищезазначеного наказу не врегульовано питання несвоєчасного розрахунку при звільненні, тому суд вважає за можливе застосувати субсидіарне законодавство до спірних правовідносин - норми КЗпП.

Відповідно до ст.116 КЗпП При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст.117 КЗпП В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченоїстаттею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Оскільки вина відповідача була доведена судовими рішеннями, а тому є підстави для застосування положень ст.ст.116 та 117 КЗпП України.

У даному випадку мало місце звільнення позивача з органів ДКВС України без проведення остаточного розрахунку, а саме: не виплачено середній заробіток (заробітну плату) з 29.12.2018 року по 24.10.2019 року.

Разом з тим, аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, за висновокм Верховного Суду України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Як встановлено судом, при звільненні з військової служби позивачу не було виплачено середній заробіток (заробітну плату) з 29.12.2018 року по 24.10.2019 року.

Разом з цим, остаточний розрахунок з позивачем на час розгляду даної справи проведено не було.

Відповідно до абз. 2 пункту 2 глави 22 розділу ІІ Порядку № 925/5 виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особа рядового чи начальницького складу має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби з врахуванням пункту 22 розділу I цього Порядку. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення повинно розраховуватися шляхом ділення середньомісячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Середньомісячне грошове забезпечення позивача складає 6153,30 грн., відповідно розмір середньоденного грошового забезпечення складає 205 грн.

Кількість днів затримки остаточного розрахунку при звільненні складає 88 днів (позивача звільнено 25.10.2019 р., днем фактичного розрахунку вважається день ухвалення цього рішення - 20.01.2010 р.)

Таким чином, на користь позивача має бути стягнуто середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 18 040 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№83)" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 25.10.2019 року і на дату постановления судом рішення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що відповідач не довів правомірність своїх дій, а позивач навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому середнього заробітку, а тому наявні правові підстави для задоволення позову.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Державної установи "Арбузинська виправна колонія (№ 83)" (вул. Володимирська, 1, смт. Костянтинівка, Арбузинський район, Миколаївська область, 55340, ідентифікаційний код 08564038) про визнання дій протиправними та стянення середнього заробітку - задовольнити.

Визнати протиправними дії Державної установи Арбузинська виправна колонія (№ 83) (вул. Володимирська, 1, смт. Костянтинівка, Арбузинський район, Миколаївська область, ідентифікаційний код 08564038) по невиплаті середнього заробітку ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з 29.12.2018 року по 24.10.2019 року.

Стягнути з Державної установи Арбузинська виправна колонія (№ 83) (вул. Володимирська, 1, смт. Костянтинівка, Арбузинський район, Миколаївська область, ідентифікаційний код 08564038) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за період з 29.12.2018 року по 24.10.2019 року у сумі 60 914, 70 грн.

Стягнути з Державної установи Арбузинська виправна колонія (№ 83) (вул. Володимирська, 1, смт. Костянтинівка, Арбузинський район, Миколаївська область, ідентифікаційний код 08564038) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.10.2019 року по 20.01.2020 року у сумі 18 040, 00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 20.01.2020 року.

Суддя Г. В. Лебедєва