Справа № 360/4127/19
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року справа №360/4127/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року (головуючий суддя І інстанції - Смішлива Т.В.), складене в повному обсязі 11 листопада 2019 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, у справі № 360/4127/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової спеціальної відпустки, -

ВСТАНОВИВ:

17 вересня 2019 року позивач, ОСОБА_1 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Луганській області про:

- визнання бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не виплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій, за період 2017 - 2018 років;

- зобов`язання Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017 - 2018 років (а.с. 3-6).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2019 відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 111-115).

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що з 05 серпня 2001 року по 06 листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України (Біловодський РВ УМВС України в Луганській області), а з 07 листопада 2015 року по 03 жовтня 2018 року проходив службу в Національній поліції України (Біловодський ВП ГУНП в Луганській області).

Наказом начальника ГУНП України у Луганській області від 28 вересня 2018 року № 456 о/с позивача звільнено з 03 жовтня 2018 року зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» - за власним бажанням. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає 17 років 01 місяць 27 днів.

Зазначив, що є учасником бойових дій та має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Станом на день звільнення, відповідач не провів розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки за 2017 та 2018 роки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

З посиланням на норми Конституції України, Законів України «Про Національну поліцію», «Про відпустки», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про оплату праці», постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», наказу МВС України від 06 квітня 2016 року № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», Кодексу Законів про Працю України, позивач вважає, що бездіяльність відповідача щодо не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки за 2017 - 2018 роки суперечать положенням Закону, тому порушують його права (а.с. 120-130).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. Апелянт надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність( а.с.143).

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , є учасником бойових дій, що підтверджено копіями документів: паспорта громадянина України НОМЕР_2 виданий Марківським РВ УМВС України в Луганській області 13 січня 2000 року (арк. спр. 7, 28-31), карткою платника податків (арк. спр. 8), посвідченням учасника бойових дій серії МВ НОМЕР_3 від 29 вересня 2015 року (арк. спр. 9, 32).

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 , та довідки від 04 жовтня 2018 року без номеру, виданої відповідачем, позивач в період з 07 листопада 2015 року по 03 жовтня 2018 року проходив службу в органах Національної поліції (арк. спр. 10, 11).

Відповідно до посвідчення учасника бойових дій № 029532 від 29 вересня 2015 року позивач має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (арк. спр. 9).

Наказом № 79 о/с від 25 грудня 2015 року «Про надання відпусток особовому складу Біловодського ВП ГУНП» підтверджено те, що позивачу за 2015 рік надано додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення, як учаснику бойових дій кількістю 14 діб, з 21 грудня 2015 року по 03 січня 2016 року (арк. спр. 14, 26).

Наказом № 237 о/с від 22 квітня 2016 року «Про надання відпусток особовому складу Біловодського ВП ГУНП» підтверджено, щ позивачу за 2016 рік надано додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення, як учаснику бойових дій кількістю 14 діб, з 20 квітня 2016 року по 03 травня 2016 року (арк. спр. 15, 27).

Наказом № 456 о/с від 28 вересня 2018 року «По особовому складу» звільнено зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 (0122170), старшого слідчого слідчого відділення Біловодського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області за ст. 77 ч. 1 п. 7 (за власним бажанням), з 03 жовтня 2018 року, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні; 17 років 01 місяць 27 днів, у пільговому обчисленні: 06 років 07 місяців 00 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає 17 років, відрахувавши з грошового забезпечення кошти за 10 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки (арк. спр. 12, 25).

Листом від 04 вересня 2019 року № 5033/111/19/05-2019 відповідачем повідомлено позивача, що грошова компенсація за невикористані дні соціальної відпустки як учаснику бойових дій за 2017 та 2018 роки не нараховувалася та не виплачувалася (арк. спр. 13).

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2019 року у справі № 360/1631/19 встановлено, що 30.10.2018 ОСОБА_1 укладений контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського та старшинського складу строком на п`ять років (арк. спр. 105-109).

Правомірність заявлених вимог щодо обов`язку відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017 - 2018 років є спірним питанням даної справи.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем в наказі про звільнення позивача не визначено кількість днів невикористаної додаткової відпустки, за які повинна бути виплачена компенсація, а позивач, в свою чергу, з таким наказом погодився та його не оскаржив.

На думку суду першої інстанції, без внесення відповідних змін до наказу про звільнення, вимога про зобов`язання відповідача виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку є передчасною та такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат, що узгоджується з приписами пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 та статті 116 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Суд звертає увагу на те, що наказом Міністерства внутрішніх справ № 260 від 06 квітня 2016 року затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Порядок № 260 визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

За приписами пункту 8 розділу III Порядку № 260, поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

За приписами абзаців сьомого та восьмого пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Отже, у випадку звільнення поліцейського - учасників бойових дій - їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-ХІІ.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки,

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції зазначає, що при звільненні поліцейського - учасника бойових дій - позивача, він мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2017-2018 роках додаткову соціальну відпустку, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Твердження суду першої інстанції, що не визначення відповідачем в наказі про звільнення позивача кількості днів невикористаної додаткової відпустки, не оскарження такого наказу (не внесення змін до нього) є підставою для визнання позову передчасним, на думку суду апеляційної інстанції є незмістовним, оскільки відповідач наділений повноваженнями на самостійне внесення змін до наказу позивача про звільнення, при цьому, розрахунок кількості днів та сум компенсації за невикористані дні відпусток також належить до повноважень відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду 07 листопада 2019 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової спеціальної відпустки - задовольнити.

Визнати бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій, за період 2017 - 2018 років.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період 2017 - 2018 років.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 січня 2020 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова