Справа № 826/1432/17
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2020-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1432/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Шевченко Н.М., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Беспалова О.О., Степанюка А.Г.,

при секретарі Горяіновій Н.В.

за участю:

представника позивача: Сидоренко В.А.

представника відповідача: Полякової С.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року в справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Росшина» до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Росшина» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Росшина») звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) в якому просило:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № від 07.10.2016 року, № від 07.10.2016 року, № від 07.10.2016 року;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 28.11.2016 року № Ю-;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 28.11.2016 року № .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року значений позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що дана справа була вже предметом розгляду в судах.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2018, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2018 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.11.2018 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2018 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

За висновками Верховного Суду, суди при розгляді даної справи мали б встановити фактичний зміст та характер відносин за цивільно-правовими договорами про надання інформаційно-консультаційних послуг, укладених з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 , та визначити чи є вони відмінними від посадових обов`язків ОСОБА_1 як керівника Товариства, або навпаки тотожними трудовій функції.

Також, касаційною інстанцією зазначено, що судами не наведено будь-яких мотивів, з посиланням на відповідні докази, за яких факт продажу рухомого майна (автомобіля) свідчать про порушення Товариством норм податкового законодавства та законність донарахування Інспекцією грошових зобов`язань.

Поза увагою судів, за висновком Верховного суду, залишилося і питання правомірності застосування штрафних санкцій по податку на доходи фізичних осіб на підставі п. 127.1 ст. 127 ПК України за повторність податкових правопорушень.

Під час нового розгляду даної справи, судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, ГУ ДФС у м. Києві проведено захід податкового контролю щодо ТОВ «Росшина», за результатами якого складено Акт № 400/26-15-14-02-01-14/33483573 від 23.09.2016 року про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Росшина» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 30.06.2016 року (далі по тексту - Акт перевірки).

Відповідно до акту перевірки, контролюючим органом встановлено наступні порушення позивача:

- пп. 164.2.1 п. 164.2 ст.164, п. 167.1 ст.167, пп. 168.1.1. пп. 168.1.4 л. 168.1 ст.168, пп. «е» 164.2.17 п. 164.2 ст.164 Податкового кодексу України, внаслідок чого встановлено заниження податкових зобов`язань по податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 2 325 663,80 гривень;

- пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, 176.2 «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ, в результаті чого встановлено подання не в повному обсязі податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку (форма №1ДФ);

- п.1 ч.2 ст.6, п.1 ч. І ст.7 та п.5 ст.8 Закону України від 08.07.2010 № 2464 -VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в результаті чого встановлено заниження суми СПД на які нараховується єдиний внесок в розмірі 36.8 % та утримується єдиний внесок в розмірі 3,6 % на загальну суму (в межах максимальної величини) - 284 696,51 гривень;

- пп. 168.1.2 п.168.1 ст.168, пп. 168.1.5 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України, внаслідок чого встановлено заниження сум військового збору на суму 135 360,00 гривень.

На підставі виявлених під час перевірки порушень, контролюючим органом прийнято наступні податкові повідомлення-рішення (далі по тексту - оскаржувані ППР):

- № від 07.10.2016 про застосування штрафних санкції за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 510,00 грн.;

- № від 07.10.2016, відповідно до якого визначено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені у розмірі 2 325 663,80 грн. за податковим зобов`язанням та 1 730 672,84 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- № від 07.10.2016, яким донараховано суму грошового зобов`язання зі сплати військового збору у розмірі 135 360,00 грн. та 98 820,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 28.11.2016 року № Ю-, відповідно до якої ГУ ДФС у м. Києві вимагає сплатити заборгованість (недоїмку) з єдиного внеску у розмірі 284 696,51 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 28.11.2016 року № у розмірі 142 348,25 грн.

Не погоджуючись з вказаними оскаржуваними ППР, вимогою про сплату боргу (недоїмки) та рішенням про застосування штрафних санкцій, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, в порушення принципу обґрунтованості, не доведено факти, за якими виплати ОСОБА_1 , за цивільно-правовими договорами, кваліфіковано як заробітну плату. Натомість, низка рішень контролюючого органу по нарахуванню грошових зобов`язань за податками та зборами, а також недоїмки, що мають спільний об`єкт оподаткування (базу нарахування), підлягають скасуванню.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За загальним правилом, висновки, викладені в акті перевірки є відображенням дій працівників податкових органів і самі по собі не породжують правових наслідків для платника податків (правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.01.2019 у справі № 804/9655/13-а). Водночас, рішення контролюючого органу у даній справі ґрунтуються на сукупності висновків, викладених в акті перевірки від 23.09.2016 року.

Згідно наданих позивачем копій договорів про надання інформаційно-консультаційних послуг від 08.01.2013 року № 08012013; від 10.01.2014 року № 1001; від 24.03.2014 року № 2403; від 01.07.2014 року № 0107, виконавець (ФОП ОСОБА_2 ) надавав ТОВ «Росшина» (Замовник, в особі заступника директора ОСОБА_4), який діє на підставі довіреностей № 1 від 08.01.2013 року, № 1 від 10.01.2014 року, згідно договорів від 05.01.2015 року № 05012015-1, від 04.04.2016 року № 04042016-1; надавав ТОВ «Росшина» (Замовник, в особі заступника директора ОСОБА_4), який діє на підставі довіреності № 1 від 05.01.2015 року та в особі бухгалтера Зайнчуковської Людмили Петрівни, яка діє на підставі довіреності № 1 від 04.04.2016 року інформаційно-консультаційні послуги:

- вивчення процесу управління компанією:

- надання усних або письмових рекомендацій по вдосконаленню цього процесу;

- контроль за результатами впровадження рекомендацій по вдосконаленню;

- консультації з питань комерційної діяльності;

- надання консультації та порад, як в письмовій так і в усній формі ( за бажанням Замовника) з питань тактики та стратегії розвитку підприємства Замовника та розвитку мережі оптового збуту продукції.

Зазначені послуги узгоджуються та відповідають основному виду економічної діяльності ФОП ОСОБА_1 - КВЕД 70.22 «Консультування з питань комерційної діяльності й керування».

Згідно з Класифікатором професій ДК 003:2010, затвердженим наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 № 327, професія «керівник підприємства» класифікується за кодом 1210.01. Згідно посадової інструкції керівника підприємства мета посади: управління підприємством.

Між тим, ГУ ДФС у м. Києві вважає, що відносини за згаданими договорами є трудовими, оскільки предмет наданих ФОП ОСОБА_2 послуг співпадає із трудовими обов`язками керівника ТОВ «Росшина» - ОСОБА_2 , а винагорода, отримана за надані послуги є заробітною платою.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України (далі по тексту - ПК України) та іншими законами України з питань оподаткування (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пп. 14.1.48 п. 14.1 ст. 14 ПК України заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом

Відповідно до п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Згідно з пп. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Статтею 168 ПК України встановлений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб до бюджету і, зокрема, пунктом 168.1 цієї статті визначено порядок оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом.

Так, згідно з пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до пп. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 ПК України податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Згідно з пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168 ПК України якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (п. 171.1. ст. 171 ПК України).

Водночас, порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регламентує ст. 177 ПК України.

Пунктом 177.8 ст. 177 ПК України визначено, що під час нарахування (виплати) фізичній особі-підприємцю доходу від здійснення нею підприємницької діяльності, суб`єкт господарювання та/або самозайнята особа, які нараховують (виплачують) такий дохід, не утримують податок на доходи у джерела виплати, якщо фізичною особою - підприємцем, яка отримує такий дохід, надано копію документу, що підтверджує її державну реєстрацію відповідно до закону як суб`єкта підприємницької діяльності. Це правило не застосовується в разі нарахування (виплати) доходу за виконання певної роботи та/або надання послуги згідно з цивільно-правовим договором, коли буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця відповідно до підпунктів 14.1.195 та 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Згідно до пп. 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 ПК України працівник - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пп. 14.1.222 п. 14.1 ст. 14 ПК України роботодавець - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво) або самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів (контрактів) та несе обов`язки із сплати їм заробітної плати, а також нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці, інші обов`язки, передбачені законами.

У даному випадку, з урахуванням висновків, які викладені в постанові Верховного суду від 14.11.2018 року, предметом розгляду даної справи є питання про законність висновку ГУ ДФС у м. Києві щодо відповідності предмету наданих за цивільно-правовими договорами послуг посадовим обов`язкам керівника ТОВ «Росшина».

Як убачається із посадової інструкції директора підприємства ТОВ «Росшина», копія якої міститься у матеріалах справи, завданнями та обов`язками керівника є організація та забезпечення поточної діяльності.

Серед зазначеного переліку відсутні обов`язки з вивчення процесу управління компанією; надання усних або письмових рекомендацій по вдосконаленню цього процесу; контроль за результатами впровадження рекомендацій по вдосконаленню; консультації з питань комерційної діяльності; надання консультації та порад, як в письмовій так і в усній формі (за бажанням Замовника) з питань тактики та стратегії розвитку підприємства Замовника та розвитку мережі оптового збуту продукції.

Водночас, як убачається із Акту перевірки від 23.09.2016, представниками ГУ ДФС у м. Києві не досліджувалася посадова інструкція директора підприємства, затверджена наказом № 1 від 10.01.2012 року директором ТОВ «Росшина».

З огляду на зазначене, відсутні підстави для ототожнення предмету наданих за цивільно-правовими договорами послуг до трудових обов`язків ОСОБА_1 , як директора, оскільки такий висновок не відповідає принципу обґрунтованості з огляду на неврахування контролюючим органом внутрішніх документів ТОВ «Росшина».

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що суть наданих послуг не підлягає оцінці судом, оскільки дане питання відноситься до повноважень контролюючого органу. Натомість, неврахування обставин під час формування висновку в акті перевірки є достатньою підставою для визнання рішення, що ґрунтується на такому висновку, неправомірним, за умови визнання таких обставин такими, що мають значення для прийняття рішення.

Так, керуючись постановою Верховного суду у даній справі від 14.11.2018 року, зважаючи на важливість встановлення відповідності послуг, наданих за цивільно-правовими договорами, прямим обов`язкам керівника ТОВ «Росшина» для визначення доходу, отриманого ОСОБА_1 , як заробітної плати, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність урахування контролюючим органом посадової інструкції директора ТОВ «Росшина» у даному питанні, адже це питання є вирішальним під час прийняття оскаржуваного рішення.

Перевіркою також встановлено, що ТОВ «Росшина» здійснила реалізацію рухомого майна (легковий автомобіль) фізичній особі ОСОБА_3 за ціною нижче ринкової. Відповідно до рахунку № 082845 від 16.10.2013 вартість продажу автомобіля становить 40000,00 грн.

Відповідно до п. 173.1 ст. 173 ПК України дохід платника податку від продажу (обміну) об`єкта рухомого майна протягом звітного податкового року оподатковується за ставкою, визначеною в пункті 167.2 статті 167 цього Кодексу. Дохід від продажу (обміну) легкового автомобіля, мотоцикла, мопеда визначається виходячи з ціни, зазначеної у договорі купівлі-продажу (міни), але не нижче середньоринкової вартості відповідного транспортного засобу або не нижче його оціночної вартості, визначеної згідно із законом (за вибором платника податку). Середньоринкова вартість легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів визначається щокварталу центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері економічного розвитку, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (для кожної марки, моделі таких транспортних засобів з урахуванням року випуску та пробігу, на підставі аналізу фактичних цін продажу відповідних транспортних засобів), і оприлюднюється на офіційному веб-сайті цього органу в режимі вільного доступу до 10 числа місяця, наступного за звітним кварталом.

Як зазначено податковим органом, що не заперечується позивачем, акт експертної оцінки рухомого майна відсутній, отже, продаж легкового автомобіля повинен відбуватися за ціною, не нижче середньоринкової.

Згідно порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10.04.2013 № 403, Середньоринкова вартість транспортного засобу розраховується за методом аналогії цін ідентичних транспортних засобів за такою формулою:

Сср = Цн х (Г / 100) х (1 ± (Гк / 100),

де Цн - ціна нового транспортного засобу в Україні; Г - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від строку експлуатації згідно з додатком 1; Гк - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від пробігу згідно з додатком 2.

На підставі зазначеної формули ГУ ДФС у м. Києві вираховано середньоринкову вартість автомобілю, яка становить 175780,00 грн., таким чином, визначено відхилення у 135780,00 грн., що визначено як додаткове благо, яке складає об`єкт оподаткування платника податків на доходи фізичних осіб відповідно до пп. «е» 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України.

Водночас, Акт перевірки від 23.09.2016 не містить жодного розрахунку за згаданою формулою, який мав би включати обґрунтування застосування того чи іншого коефіцієнту, зокрема, строк експлуатації, пробіг автомобілю та інше. Також, контролюючим органом не досліджувався фактичний стану автомобіля на дату продажу.

Вищенаведене також свідчить про неврахування усіх обставин для встановлення факту заниження податкового зобов`язання, а також унеможливлює здійснити оцінку судом відповідності розрахунків середньоринкової вартості встановленій формулі, з огляду на відсутність відомостей про застосовані змінні величини (коефіцієнти).

Зважаючи на необґрунтованість висновків щодо заниження ТОВ «Росшина» податкового зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб, а саме, достовірно не доведено розмір об`єкта податку на доходи фізичних осіб, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного ППР № від 07.10.2016.

Щодо розрахунку грошового зобов`язання зі сплати військового збору та недоїмки з єдиного внеску, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 161 підрозділу 10 Перехідних положень ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV цього Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.18, 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу.

Відповідно до п. 163.1 ст. 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Як вже вище зазначалося судом апеляційної інстанції, ГУ ДФС у м. Києві необґрунтовано визначено об`єкт оподаткування ТОВ «Росшина» за податком на доходи фізичних осіб. Оскільки об`єкт оподаткування військовим збором тотожний об`єкту оподаткування за податком на доходи фізичних осіб, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставним оскаржуване ППР № від 07.10.2016 року.

За аналогічних обставин протиправним є оскаржуване ППР № від 07.10.2016 року про застосування штрафних санкції за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 510,00 грн.

Відповідно до п. 119.2 ст. 119 ПК України неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

Зазначеною статтею передбачено необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між поданням недостовірних/помилкових відомостей зі зменшенням/збільшенням податкових зобов`язань або зміною платника податку.

В акті перевірки, з урахуванням висновків суду щодо хибності визначення об`єкта оподаткування за податком на доходи фізичних осіб, відсутні встановлені факти, що свідчили б про існування зазначеного причинно-наслідкового зв`язку.

З урахуванням зазначених обставин оскаржуване ППР № від 07.10.2016 є безпідставним.

Щодо зменшення ТОВ «Росшина» розміру нарахованої заробітної плати, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначається Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

З урахуванням вказаних правових положень та обставин справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає висновок ГУ ДФС у м. Києві, зазначений в акті перевірки від 23.09.2016, щодо зменшення ТОВ «Росшина» розміру нарахованої заробітної плати передчасним. За таких обставин, розмір бази нарахування єдиного внеску, для визначення недоїмки не є встановленим фактом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

За приписами п.п. 3, 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Згідно п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

На виконання вимог ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ГУ ДФС у м. Києві надіслано позивачу вимогу про сплату недоїмки від 28.11.2016 року № Ю-, відповідно до якої сплаті підлягає заборгованість (недоїмка) з єдиного внеску у розмірі 284 696,51 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 28.11.2016 року № у розмірі 142 348,25 грн.

Однак, зважаючи на відсутність встановленого факту про розмір бази нарахування єдиного внеску, неможливо визначити недоїмку, у зв`язку з чим вимога про сплату недоїмки від 28.11.2016 № Ю-, а у подальшому і рішення від 28.11.2016 № надіслані ТОВ «Росшина» підлягають скасуванню за відсутності реальних підстав.

Отже, податковим органом не доведено факти, за якими виплати ТОВ «Росшина» за цивільно-правовими договорами кваліфіковано як заробітну плату. Натомість, низка рішень контролюючого органу по нарахуванню грошових зобов`язань за податками та зборами, а також недоїмки, що мають спільний об`єкт оподаткування (базу нарахування), підлягають скасуванню.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: О.О. Беспалов

А.Г. Степанюк