Справа № 640/20268/19
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2020-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Кузьменка В.В. Федотова І.В., Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків (Вольф) Тетяни Леонідівни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни, третя особа - Акціонерне товариство "Банк Форвард" про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни, третя особа - Акціонерне товариство "Банк Форвард", в якому просив:

- визнати протиправною відмову відповідача у задоволенні клопотання позивача про передачу виконавчого провадження № 59894570 до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області;

- зобов`язати відповідача передати виконавче провадження № 59894570 до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною відмову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни у задоволенні клопотання позивача про передачу виконавчого провадження ВП 59894570 до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни передати виконавче провадження ВП 59894570 до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що передача виконавчого провадження здійснюється лише за заявою стягувача (принцип диспозитивності).

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни від 27 серпня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП №59894570 за виконавчим написом №1845 від 31 липня 2019 року, виданим приватним нотаріусом ІМНО Київської області Кондратюк В.С. про стягнення з боржника, яким є позивач, на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості у розмірі 37 668,97 грн.

18 вересня 2019 року позивач звернувся до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л. з клопотанням про направлення виконавчого провадження, згідно зі статтею 24 Закону України «Про виконавче провадження», до Подільського МВДВС та ГТУЮ в Одеській області.

Листом від 01 жовтня 2019 року відповідачем надано відповідь про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про направлення виконавчого провадження, згідно статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, воно відкрито за місцезнаходженням майна боржника, а саме: рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ «Банк Форвард».

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у передачі виконавчого провадження відповідно до вимог статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ (далі Закон № 1404-VІІІ).

Статтею 1 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України № 1404-VIII, примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Частиною 1 статті 5 Закону України № 1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

В силу ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 вказаного Закону №1404, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника фізичної особи, за місцезнаходженням боржника юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

У частині 4 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження ВП №59894570 за виконавчим написом №1845 від 31 липня 2019 року, виданим приватним нотаріусом ІМНО Київської області Кондратюк В.С. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості у розмірі 37 668,97 грн. відкрито за місцезнаходженням майна боржника, а саме: рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ «Банк Форвард».

Матеріали справи свідчать, що між позивачем та ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступник - Акціонерне товариство «Банк Форвард», укладено кредитний договір.

Згідно заяви (оферти) №110230082 від 06 листопада 2013 року, до анкети №159127006 ОСОБА_1 , Публічним акціонерним товариством «Банк Руский Стандарт» видано платіжну картку з кредитним лімітом, рахунок №1078.

Відповідно до виконавчого напису від 31 липня 2019 року, пропонується стягнути з позивача, який є божником за кредитним договором №110230082 від 06 листопада 2013 року, укладеним з ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є третя особа, суму повної заборгованості 36 818,97 грн за період заборгованості з 09 листопада 2017 року по 07 лютого 2019 року.

Разом з цим, місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 03 липня 2019 року.

Також, матеріали виконавчого провадження містять відомості щодо переліку місць роботи позивача, де зазначено, що у червні 2019 року позивач працював у Регіональній філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», адреса: Приморський, вул. Пантелеймонівська, 19, у липні 2019 року місце роботи позивача зазначено Військову частину НОМЕР_2 за адресою Подільськ.

Інших доказів на підтвердження місця проживання, перебування, роботи позивача або місцезнаходження його майна матеріали справи не містять.

Частково погоджуючись із доводами відповідача, колегія суддів зазначає, що, відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Одним із різновидів майна є гроші (ст.ст. 177, 179 ЦК України).

Відповідно до вимог п. 3.1 ст. 3 Закону України від 05.04.2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі Закон № 2346-ІІІ), кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Положеннями ст.ст. 6, 7 Закону № 2346-ІІІ визначено порядок відкриття банками рахунків своїм клієнтам та види рахунків, що можуть відкриватися банками або іншими установами - учасниками платіжної системи своїм клієнтам.

Пунктом 7.1 ст. 7 Закону №2346-ІІІ передбачено, що банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та кореспондентські рахунки.

Відповідно до п.п. 7.1.4, 7.1.5 ч. 7.1 ст. 7 Закону № 2346-III, особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних рахунків, рахунків умовного зберігання (ескроу) та кореспондентських рахунків визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України та договорами, що укладаються клієнтами та обслуговуючими їх банками. Зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що безготівкові кошти, які перебувають на рахунках у банках, є об`єктом права власності і такий висновок узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.09.2018 року у справі № 905/3542/15.

Разом з тим, як встановлено судом під час апеляційного розгляду справи, власні кошти на банківському рахунку позивача № НОМЕР_1 , відкритому у ПАТ «Банк Руский Стандарт», на підставі якого, відповідачем і відкрито виконавче провадження, відсутні.

Колегія суддів зазначає, що наявність у позивача відкритого банківського рахунку ще не свідчить про наявність на цьому рахунку грошових коштів. Тобто, саме кошти боржника, які знаходяться на рахунку є майном, а не сам рахунок, відкритий боржником у банківській установі.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що для визначення місцезнаходження майна боржника важливим аспектом є саме наявність грошових коштів на банківських рахунках останнього, а не сам по собі факт відкриття такого рахунку, що не є тотожним.

Натомість, як зазначалось вище, в матеріалах справи не міститься жодного підтвердження того чи є взагалі грошові кошти на картковому рахунку НОМЕР_1 , відкритого в АТ «Банк Форвард», оскільки з довідки, наданої до заяви про примусове виконання рішення, цей факт встановити неможливо.

Отже, у відповідача приватного виконавця на час відкриття виконавчого провадження не було доказів наявності у боржника майна у виконавчому окрузі міста Києва, а тому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправною відмову відповідача у задоволенні клопотання позивача про передачу виконавчого провадження № 59894570 до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Крім того, колегія суддів зазначає, що фактично виконавче провадження відповідачем відкрито за місцезнаходження стягувача, що суперечить принципу, який закладений у статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, що виконавче провадження відкривається за місцем проживання, перебування, знаходження боржника або його майна. Відкриття провадження за місцезнаходженням стягувача в такій ситуації чинним законодавством не передбачено.

Колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта про те, що рахунок у банківській установі є майном боржника та наявність такого рахунку є достатньою підставою для визначення місцезнаходження майна, на яке має бути накладене стягнення, у розумінні положень Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки відмова відповідача у задоволенні клопотання позивача про передачу виконавчого провадження № 59894570 до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області є протиправною, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність зобов`язати Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л. передати виконавче провадження ВП 59894570 до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 287, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків (Вольф) Тетяни Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в строк, визначений статтею 329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Кузьменко В.В. Федотов І.В.