Справа № 120/4022/19-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 січня 2020 р. Справа № 120/4022/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Яремчука Костянтина Олександровича,

за участі секретаря судового засідання Кушніренко Оксани Василівни,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, в якій просить визнати бездіяльність відповідача у відсутності контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні рішення суду неправомірною та зобов`язати здійснити контроль за виконанням судового рішення та направлення ОСОБА_1 матеріалів виконавчого провадження, стягнути з Державного бюджету України на відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 1810000,00 гривень, завданої протиправними діями і бездіяльністю відповідача, та 1500,00 гривень понесених витрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що ним 03 жовтня 2019 року на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві надіслано заяву з оригіналом виконавчого листа №802/1795/17-а, в якій просив відкрити виконавче провадження.

Проте, на час звернення позивача до суду із позовною заявою його так і не повідомлено про результати розгляду поданої ним заяви.

Відтак, позивач вважає бездіяльність відповідача щодо нездійснення контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця неправомірною, а тому, на думку ОСОБА_1 , відповідача слід зобов`язати здійснити такий контроль.

Ухвалою від 09 грудня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд її здійснювати в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін. Цією ж ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчену копію заяви ОСОБА_1 від 02 жовтня 2019 року разом із результатами розгляду такої заяви (якщо такі наявні).

Представником відповідача 11 грудня 2019 року подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві 09 жовтня 2019 року надійшла заява ОСОБА_1 від 19 вересня 2019 року щодо відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Вінницького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року у справі №802/1795/17-а (з урахуванням ухвали про виправлення описки у виконавчому листі від 19 вересня 2019 року). За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 19 вересня 2019 року державним виконавцем 10 жовтня 2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №802/1795/17-а. Копію даної постанови направлено на адресу стягувача, що зазначена у виконавчому документі. Відтак, відповідач стверджує, що державним виконавцем дотримано вимог Закону України «Про виконавче провадження». Також у відзиві вказано, що на виконання ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року щодо витребування у Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві належним чином засвідченої копії заяви ОСОБА_1 від 02 жовтня 2019 року, то заява з такою датою до відділу не надходила, в зв`язку з чим надати належним чином засвідчену копію такої заяви немає можливості. Також повідомлено, що заява позивача від 19 вересня 2019 року надійшла до відділу в конверті зі штрихкодовим ідентифікатором №375 09 жовтня 2019 року, за результатами розгляду якої 10 жовтня 2019 року відкрито виконавче провадження. За таких обставин підстави для задоволення позову відсутні.

Позивачем 11 грудня 2019 року подано до суду заяву про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 11 грудня 2019 року задоволено клопотання позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 17 грудня 2019 року.

16 грудня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, аналогічний за змістом тому, що надійшов 11 грудня 2019 року.

16 грудня 2019 року відповідачем подано до суду додаткові письмові пояснення у формі клопотання, у якому зазначено, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 10 жовтня 2019 року надсилалася ОСОБА_1 , проте повернулася як не вручена адресату, тому 16 грудня 2019 року рекомендованим поштовим відправленням на адресу ОСОБА_1 надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження.

Також 16 грудня 2019 року відповідачем подано до суду клопотання щодо розгляду справи без участі його представника, вказавши при цьому, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В ході підготовчого засідання 17 грудня 2019 року позивачем заявлено клопотання про надання йому можливості подати відповідь на відзив, за результатами розгляду якого судом постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, якою таке клопотання задоволено, у зв`язку із чим підготовче судове засідання відкладено.

20 грудня 2019 року позивачем подано письмові клопотання щодо витребування у відповідача оригіналу матеріалів виконавчого провадження серії ВП №60279181, а також щодо визнання явки державного виконавця обов`язковою.

Під час підготовчого засідання 20 грудня 2019 року позивач заявив клопотання про неврахування пояснень, що надійшли від відповідача 16 грудня 2019 року, проте суд постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, якою відмовив у задоволенні такого клопотання. Також судом відмовлено у задоволенні клопотання щодо визнання явки державного виконавця обов`язковою, про що постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати. Водночас, судом постановлено ухвалу про витребування у відповідача оригіналу матеріалів виконавчого провадження серії ВП №60279181, а також ухвалу без виходу до нарадчої кімнати, якою зобов`язано відповідача надіслати позивачеві відзив на позовну заяву.

13 січня 2020 року на виконання вимог ухвали суду надійшли витребувані матеріали виконавчого провадження №60279181. Також від відповідача надійшов лист, яким повідомлено про направлення ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 21 січня 2020 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

В ході судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись при цьому на доводи та аргументи, наведені у позовній заяві. Звернув увагу на тому, що відповідачем несвоєчасно надіслано йому постанову про відкриття виконавчого провадження від 10 жовтня 2019 року, що й слугувало підставою звернення до суду.

Натомість, представник відповідача у судове засідання не з`явився, надавши 16 грудня 2019 року клопотання щодо розгляду справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини.

13 серпня 2019 року Вінницьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №802/1795/17-а щодо зобов`язання Печерський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва надати ОСОБА_1 інформацію (розрахунок) про залишок суми непогашеного боргу по зведеному виконавчому провадженню ВП №51119621.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року виправлено допущену у виконавчому листі №802/1795/17-а описку.

19 вересня 2019 року ОСОБА_1 подано до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві заяву про відкриття виконавчого провадження, долучивши до такої заяви виконавчий лист №802/1795/17-а, що виданий Вінницьким окружним адміністративним судом 13 серпня 2019 року, та копію ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року.

Заява позивача про відкриття виконавчого провадження надійшла до адресата 09 жовтня 2019 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції на заяві.

10 жовтня 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №802/1795/17-а.

Звертаючись із позовом до суду, позивач вказав на бездіяльність відповідача, що полягає у відсутності контролю за законністю, повнотою та своєчасністю дій державного виконавця при виконанні рішення суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (надалі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, зокрема, й виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Про початок примусового виконання рішень йдеться у статті 26 Закону, пунктом 1 частини 1 якої визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, в тому числі й за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Приписами частини 5 статті 26 Закону передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відтак, положеннями Закону України «Про виконавче провадження» передбачено обов`язок державного виконавця винести постанову про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа.

В ході судового розгляду встановлено, що 09 жовтня 2019 року до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшла заява ОСОБА_1 від 19 вересня 2019 року про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №802/1795/17-а, що виданий Вінницьким окружним адміністративним судом 13 серпня 2019 року.

10 жовтня 2019 року за результатами розгляду цієї заяви державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження серії ВП №60279181.

Таким чином, державним виконавцем у строк, визначений частиною 5 статті 26 Закону, відкрито виконавче провадження, що свідчить про необгрунтованість позовних вимог в частині допущення бездіяльності щодо здійснення контролю за своєчасністю відкриття виконавчого провадження за результатами розгляду поданої ОСОБА_1 заяви від 19 вересня 2019 року.

Разом із тим, в позовній заяві містяться посилання на статтю 74 Закону України «Про виконавче провадження», частиною 3 якої передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, зі змісту приписів статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» слідує, що контрольні функції начальника відділу за рішеннями, діями державного виконавця обмежені та полягають у праві своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Однак, суд встановив, що державним виконавцем за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 19 вересня 2019 року вчасно відкрито виконавче провадження, а тому посилання позивача на допущення бездіяльності щодо контролю за своєчасністю відкриття виконавчого провадження є безпідставними.

Водночас, приводом звернення ОСОБА_1 до суду з позовом слугувало тривале неповідомлення про результат розгляду його заяви від 19 вересня 2019 року.

Особливості надсилання документів виконавчого провадження визначені статтею 28 Закону, згідно із частиною 1 якої копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Отже, вказаною нормою передбачено обов`язкове надсилання постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим поштовим відправленням; при цьому, документи виконавчого провадження слід надсилати не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення за адресою, що зазначена у виконавчому документі.

Однак, суд встановив, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 10 жовтня 2019 року надіслана ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, у виконавчому листі №802/1795/17-а зазначена інша адреса ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 .

Відтак, відповідачем надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження від 10 жовтня 2019 року за помилковою адресою, що свідчить про невиконання відповідачем вимог частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» в частині надіслання постанови про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі, не пізніше наступного робочого дня з дня її винесення.

Водночас, матеріали виконавчого провадження №60279181 містять докази надіслання рекомендованим поштовим повідомленням 16 грудня 2019 року постанови про відкриття виконавчого провадження за адресою ОСОБА_1 , що зазначена у виконавчому документі. Вказане також підтверджується клопотанням, що надійшло до суду 16 грудня 2019 року.

Відповідно до приписів пункту 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Вказана норма кореспондується із положеннями пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно із якими у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відтак, у разі встановлення в ході судового розгляду допущення суб`єктом владних повноважень протиправної бездіяльності суд з метою відновлення прав та інтересів позивача зобов`язує такого суб`єкта вчинити певні дії.

Однак, в ході судового розгляду встановлено, що незважаючи на те, що відповідачем відправлено постанову про відкриття виконавчого провадження на помилкову адресу все ж 16 грудня 2019 року відповідну постанову надіслано позивачеві на вірну адресу у спосіб, що визначений Законом, однак, вже після відкриття провадження у цій адміністративній справі, а не пізніше наступного робочого дня з дня її винесення.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наведених вище обставин, перевіривши на відповідність критеріям, визначеним у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, вчинених відповідачем дій, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково, визнавши протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у несвоєчасному надісланні ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження від 10 жовтня 2019 року за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

З приводу позовної вимоги в частині стягнення моральної шкоди, то суд враховує наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, відповідно до частин 2, 3 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 вказаної постанови).

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Також не доведені й самі негативні зміни у його житті. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 1810000,00 гривень та не підтверджено її документально.

За сукупністю наведених обставин підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди відсутні.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши подані докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що з огляду на приписи статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, а також беручи до уваги те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували понесення ним витрат, пов`язаних з копіюванням документів, отриманням юридичної допомоги, поштових відправлень, а тому відсутні підстави для відшкодування йому таких.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, що полягає у несвоєчасному надісланні ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження від 10 жовтня 2019 року за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (місцезнаходження: 03056, м. Київ, вул. Виборзька, 32)

Рішення суду в повному обсязі складено 21.01.2020

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович