Справа № 1.380.2019.004150
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2020-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.004150 пров. № 857/12536/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Большакової О.О., Качмара В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Куця В.В.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.004150 (рішення ухвалено в м.Львові, головуючий суддя Мартинюк В.Я., повне рішення складено та підписано 18.10.2019) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 14.08.2019 звернувся в суд із адміністративним позовом до Львівської митниці ДФС України, в якому просив визнати протиправними дії щодо не нарахування та не виплати заробітної плати державному інспектору Львівської митниці ОСОБА_1 за період з 01.06.2018 по 26.09.2018; щодо не нарахування та не виплати державному інспектору Львівської митниці ДФС ОСОБА_1 за період з 27.09.2018 по 30.04.2019 преміальних виплат; зобов`язати нарахувати та виплатити заробітну плату за період з 01.06.2018 по 26.09.2018, а також нарахувати та виплатити преміальні виплати з 27.09.2018 по 30.04.2019 та стягнути завдану неправомірними діями моральну шкоду у сумі 50000 грн. 00 коп.

В обґрунтування позову зазначає, що в ході службового розслідування не встановлено в діях державного інспектора Львівської митниці ДФС ОСОБА_1 ознак дисциплінарного проступку, що підтверджується наказом начальника Львівської митниці ДФС №167-дс від 21.06.2019, а тому позивач вважає, що за період з 27 вересня 2018 року по 30 квітня 2019 року йому незаконно не нараховувалася та не виплачувалися премія.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт вказує, що у своїй вимозі про визнання протиправними дій Львівської митниці ДФС щодо не нарахування заробітної плати за період з 01.06.2018 по 26.09.2018 ним не ставилася вимога про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а ставилася вимога про нарахування заробітної плати, оскільки пунктами 3-4 наказу Львівської митниці №378-о від 07.06.2018 йому було встановлено п`ятиденний робочий тиждень (понеділок-п`ятниця) з двома вихідними днями, робоче місце - відділ матеріально-технічного забезпечення та зв`язку управління матеріально-технічного забезпечення та розвитку інфраструктури Львівської митниці ДФС.Тобто з 08.06.2018 по 26.09.2018 і в подальшому він щоденно виконував роботу згідно з наказом №378-о від 07.06.2018, який долучений до матеріалів справи. Вважає, що він, працюючи у відділі матеріально-технічного забезпечення та розвитку інфраструктури Львівської митниці ДФС виконував примусову працю, яка не оплачувалася, що суперечить ч.2 ст. 43 Конституції України - використання примусової праці забороняється.

Також, зазначає, що оскільки в ході службового розслідування не встановлено в його діях ознак дисциплінарного проступку, що підтверджується наказом начальника Львівської митниці ДФС №167-дс від 21.06.2019, то за період з 27 вересня 2018 року по 30 квітня 2019 року йому незаконно не нараховувалася та не виплачувалися премія.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив вимоги наведені в апеляційній скарзі та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні позивач та його представник просили задовольнити апеляційну скаргу.

Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, позивача та його представника, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що наказом в.о. начальника Львівської митниці ДФС України від 07.06.2018 за №378-о "Про відсторонення від виконання посадових обов`язків" державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Мостиська" Львівської митниці ДФС ОСОБА_1 відсторонено від виконання обов`язків з 08.06.2018 на час здійснення дисциплінарного провадження.

Як зазначено в наказі, підставою відсторонення є Закон України "Про державну службу", резолюція в.о.начальника Львівської митниці ДФС Германа В.М. на службовій записці заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №5 митного поста "Мостиська" Львівської митниці ДФС Оманчуковської Т.А. від 07.06.2018 за №2328/13-70-71/49.

У п.2 даного наказу вказано, що Управлінню фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Львівської митниці ДФС ( ОСОБА_4 ) здійснити оплату праці ОСОБА_1 відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 72 Закону України "Про державну службу".

Наказом начальника Львівської митниці ДФС Державної фіскальної служби України Прокіпчука Л.І. від 21.06.2019 за №167-дс "Про закриття дисциплінарного провадження", закрито дисциплінарне провадження стосовно державного інспектора митного поста "Мостиська-залізничний" Львівської митниці ДФС ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в його діях дисциплінарного проступку, а також закінчення строків накладення адміністративного стягнення.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 01.06.2018 у справі №461/3762/18 підозрюваний ОСОБА_1 був відсторонений від посади до 01.08.2018.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 26.07.2018 строк відсторонення від посади підозрюваного ОСОБА_1 був продовжений до 26.09.2018 року.

Згідно з довідки Львівської митниці від 11.07.2019 за №13-70-05/38-147, за період відсторонення від виконання посадових обов`язків з 27.09.2018 по 30.04.2019 у червні 2019 року ОСОБА_1 було нараховано 25506 грн. 19 коп.

Наведені обставини вказують на те, що змістом спірних правовідносин є відносини з приводу невиплати заробітної плати за період з 01.06.2018 по 26.09.2018, невиплати преміальних виплат з 27.09.2018 по 30.04.2019, а також стягнення моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків у період з 01.06.2018 по 26.09.2018 здійснювалось на підставі ухвал слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 01.06.2018 та від 26.07.2018 у межах здійснення кримінального провадження, тому відшкодування останньому шкоди, в тому числі у заробітку, за час такого відсторонення повинно здійснюватись у порядку, визначеному Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правовий порядок в Україні за визначенням ст. 19 Конституції України ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Загальні правові засади і гарантії здійснення громадянами України свого конституційного права на працю визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави; державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно частини 1 статті 85 Закону № 889-VIII у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку.

Трудовий договір у розумінні ч.1 ст. 21 Кодексу законів про працю України є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Що стосується виплати позивачу заробітної плати за період з 01.06.2018 по 26.09.2018, колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був відсторонений від виконання посадових обов`язків у період з 01.06.2018 по 26.09.2018 на підставі ухвал слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 01.06.2018 та від 26.07.2018 у межах здійснення кримінального провадження.

Як видно з матеріалів справи за період відсторонення ОСОБА_1 заробітна плата не виплачувалась.

Разом з тим, наказом №378 від 07.06.2018 «Про відсторонення від виконання посадових обов`язків» встановлено ОСОБА_1 п`ятиденний робочий тиждень (понеділок-п`ятниця) з двома вихідними дням, режим роботи з 9.00 до 18.00 год, робоче місце - відділ матеріально-технічного забезпечення та зв`язку управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Львівської митниці ДФС за адресою: м. Львів, вул..Костюшка,1.

Заступнику начальника управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури - начальнику матеріально-технічного забезпечення та зв`язку Львівської митниці ДФС Гривняку Є .І. забезпечено здійснення щоденного обліку робочого часу ОСОБА_1 (пункт 4 Наказу №378).

Аналізуючи наведене, колегія суддів переконана, що позивачу незаконно не нараховано та не виплачено заробітну плату за період його відсторонення від посадових обов`язків.

Разом з тим, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки, позивач з 01.06.2018 по 07.06.2018 перебував на лікарняному згідно листка непрацездатності, відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заробітна плата за період з 07.06.2018 по 26.09.2018.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, згідно з п.5 вищевказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньо годинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної та розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 цього Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 вказаного Порядку).

Згідно довідки, від 08.01.2020 №7.4-22/38-01 про розмір суми середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 за період з 07.06.2018 по 26.09.2018 видно, що сума середньомісячної заробітної плати складає 14441,35 грн. Кількість робочих днів - 77, середньоденна заробітна плата - 187,55 грн.

Таким чином, відповідно до Постанови №100 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 187,55 грн, а тому із врахуванням кількості робочих днів за час вимушеного прогулу, що охоплюється періодом з 07.06.2018 по 26.09.2018 (77 днів), з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток 14441,35 грн за час відсторонення від виконання посадових обов`язків.

Суд першої інстанції не взяв до уваги наведене та дійшов помилкового висновку щодо відмови в позові в цій частині.

Щодо вимог позивача про зобов`язання нарахувати та виплатити преміальні виплати з 27.09.2018 по 30.04.2019, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.50 Закону України "Про державну службу", за результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать: 1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності; 2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу; 3) місячна або квартальна премія за належне виконання умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення). При цьому загальний розмір премій, передбачених пунктом 2 цієї частини, які може отримати державний службовець за рік, не може перевищувати 30 відсотків фонду його посадового окладу за рік.

Як передбачено ч.6 ст.52 даного Закону, премії виплачуються в межах фонду преміювання залежно від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу. Встановлення премій державним службовцям здійснюється керівником державної служби відповідно до затвердженого ним Положення про преміювання у відповідному державному органі, погодженого з виборним органом первинної профспілкової організації (за наявності).

Згідно з положень п.6.1 Положення про преміювання начальника митниці, заступників начальника митниці, посадових осіб Львівської митниці ДФС, затвердженого наказом Львівської митниці ДФС від 16.03.2017 року за №126, у разі відсторонення працівника від виконання службових обов`язків та від посади премія не виплачується протягом усього періоду відсторонення на підставі наказу про відсторонення. Відновлення виплати здійснюється на підставі відповідного розпорядчого документа, який містить рішення начальника митниці, прийняте за результатами проведеного дисциплінарного провадження, який невідкладно направляється до управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності.

Оскільки, наведеним Положенням про преміювання не передбачено виплати премії у разі відсторонення працівника від виконання службових обов`язків та від посади, колегія суддів вважає, що відповідачем правомірно не були нараховані та виплачені преміальні виплати за час його відсторонення від виконання посадових обов`язків у період з 27.09.2018 року по 30.04.2019.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації за заподіяну моральну шкоду в розмірі 50000 грн, то апеляційний суд підстав для їх задоволення не знаходить.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з підпунктами 1, 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не надано жодних доказів того, що внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача йому завдано моральної шкоди, не зазначено, в чому проявились наслідки такої шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача, а тому відсутні передбачені законом підстави для стягнення компенсації за моральну шкоду.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що сам факт визнання судом протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не може бути безумовною (автоматичною) підставою для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки така має встановлюватись на підставі наданих позивачем доказів, які б підтверджували моральні чи фізичні страждання, або інші негативні явища, заподіяні фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без урахування усіх обставин справи, що є підставою для його скасування та прийняття постанови про часткове задоволення позову з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.004150 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Львівської митниці ДФС України щодо не нарахування та не виплати заробітної плати державному інспектору Львівської митниці ОСОБА_1 . за період з 07.06.2018 по 26.09.2018.

Стягнути з Львівської митниці ДФС України на користь ОСОБА_1 не нараховану та не виплачену йому заробітну плату за період з 07.06.2018 по 26.09.2018 в сумі 14441 (чотирнадцять чотириста сорок одна грн.) 35 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді О. О. Большакова
В. Я. Качмар
Повний текст судового рішення складено 21.01.2020