Справа № 520/8974/19
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 р. Справа № 520/8974/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ральченка І.М.

суддів: Катунова В.В. , Бершова Г.Є.

за участю секретаря судового засідання Клочко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2019, суддя Котеньов О.Г., повний текст складено 15.11.19 по справі № 520/8974/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної службаи України , Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області

про скасування рішення і наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.08.2019 №120-19; скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №279 від 24.06.2019 про відмову ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Харківського окружного суду від 06.11.2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті постанови норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. При цьому, апелянт зазначив, що судом першої інстанції недостатньо досліджена інформація стосовно країни походження, не враховано, що побоювання стати жертвою переслідувань та існування загрози життю та свободі позивача пов`язані по-перше, із його релігійними поглядами, по-друге, із фактом нелегального виїзду із Еритреї, а також звертав увагу на небажання проходити примусову службу у армії після повернення до країни походження.

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник відповідач у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважав рішення суду першої інстанції таким, що не підлягає скасуванню.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників судового засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судовим розглядом, 22.09.2014 ОСОБА_1 , громадянин Еритреї, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою № 50 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 10.04.2015 № 296-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення позивачем оскаржено у судовому порядку та рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 820/4305/15 від 02.09.2015 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

16.11.2017 позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повідомленням від 16.11.2017 № 62 повідомило ОСОБА_1 про прийняття наказу № 247 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення оскаржено позивачем у адміністративному порядку до Державної міграційної служби.

За результатами розгляду скарги Державною міграційною службою України прийнято рішення від 14.03.2018 № 42-18, яким задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 247 від 16.11.2017.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 27.03.2018 № 66 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Еритреї ОСОБА_1 .

За результатами розгляду заяви позивача, на підставі співбесід, інформації по країні походження та інших матеріалів Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Еритреї ОСОБА_1 .

На підставі вивчення документів та матеріалів, підтримуючи висновок Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні громадянина Еритреї ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 17.08.2018 № 729-18.

Зазначене рішення позивачем оскаржено у судовому порядку та рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 2040/7442/18 від 13.11.2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

24.06.2019 року позивач звернувся до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС України у Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління ДМС України в Харківській області від 24.06.2019 позивачу відмовлено у прийнятті вказаної заяви.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до Державної міграційної служби, яка залишена без задоволення рішенням від 19.08.2019 року № 120-19.

Позивач, не погодившись із зазначеним рішенням звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із правомірності оскаржуваного рішення, прийнятого з урахуванням того, що у даному випадку не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі.

Колегія суддів погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Враховуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, слід зазначити, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Положеннями абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Пунктом 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені статтею 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 прибув в Україну до м. Львова, та направився до м. Тернопіль на навчання.

У 2012 році вступив до Національного фармацевтичного університету, закінчивши навчання отримав диплом 20.06.2014 року з кваліфікацією магістра клінічної фармації та наказом від 07.07.2014 № 9262 відрахований із університету.

В подальшому рішенням Головного управління ДМС України в Харківській області посвідка на тимчасове проживання була скасована, та визначено, що до 15.09.2014 ОСОБА_2 має покинути територію країни і повернутися до Еритреї, з огляду на відсутність підстав легального находження на території України.

Через побоювання стати жертвою переслідувань, тортур, принижуючого гідність поводження, смертної кари після повернення до Еритреї, позивач звернувся за захистом шляхом отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Отже, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Пунктом 195 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців визначено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

В силу ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного суд України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Відповідно до роз`яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Так, Еритрея (повна назва - Держава Еритрея) - держава в східній Африці, що межує на півдні з Ефіопією, на заході із Суданом, на південному сході з Джибуті.

Відповідно до офіційної інформації 09.07.2018 президент Еритреї Ісайяс Афеверкі та глава уряду Ефіопії Абій Ахмед підписали у Асмері декларацію про завершення багаторічної війни між країнами (https://zik.ua/news/2018/07/09/zakinchennya_20richnoi_viyny_erytreya_ta_efiopiya_pidpysaly_spilnu_1362399).

Крім того, під час співбесіди у Головному управлінні ДМС України у Харківській області, оформленої протоколом від 27.04.2018 року, ОСОБА_2 повідомив, що ні він, ні його родина особисто не піддавались переслідуванням через приналежність до раси, національності, релігії, соціального положення, політичних поглядів, побоювання перед поверненням до Еритреї у позивача пов`язані із нелегальним виїздом із країни.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано ні до органів державної міграційної служби, ні до суду об`єктивних доказів та доказів щодо суб`єктивного побоювання стати жертвою переслідування у країні походження.

При цьому, факти повідомлені позивачем щодо власних побоювань стати жертвою переслідування в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених пункту 1, пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через недоведеність позивачем загрози його життю, фізичній цілісності чи свободі в Еритреї, а також можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Крім того, слід додати, що побоювання стати жертвою переслідування в країні громадянського походження, вказані позивачем при подані заяви до Головного управління ДМС в Харківській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24.06.2019, були розглянуті відповідачами у попередніх заявах-анкетах від 22.09.2014 та 16.11.2017, за якими прийнято вмотивовані рішення, що підтверджується рішеннями Харківського окружного адміністративного суду по справах № 820/4305/15 та 2040/742/18, які набрали законної сили.

Інших побоювань стати жертвою переслідування в країні громадянського походження позивачем при зверненні до Головного управління ДМС в Харківській області із заявою від 24.06.2019 не вказано.

Також доказів, які б свідчили про істотні зміни у країні громадянського походження позивача, що б підтверджували побоювання стати жертвою переслідування, не надано.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 по справі № 520/8974/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді В.В. Катунов Г.Є. Бершов
Постанова складена в повному обсязі 20.01.20.