Справа № 420/5309/19
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/5309/19
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д..

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, стягнення недоплаченої пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо неврахування періодів роботи позивача з 15.08.1991 року по 16.11.1992 року та з 01.12.1992 року по 01.03.1994 року до загального страхового стажу;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перерахувати загальний трудовий стаж позивача з урахуванням трудового стажу у проміжок часу: з 15.08.1991 року по 16.11.1992 року та з 01.12.1992 року по 01.03.1994 року, служби в рядах Збройних Сил СРСР, пільгового стажу роботи в умовах Крайньої Півночі;

- стягнути недоплачену пенсію за період з 01.01.2018 року по жовтень 2019 року в розмірі 35528,46 грн.

В обґрунтування позову позивач послався на те, що з 29.11.2012 року він отримує пенсію за віком і до його загального трудового стажу не було враховано період служби в рядах Збройних Сил СРСР з 1970 року по 1972 рік.

Після звернення до пенсійного органу, вказаний період служби в Збройних Силах СРСР був врахований до загального стажу, але водночас було безпідставно вилучені із страхового стажу періоди роботи: з 17.07.1990р. по 08.08.1991 року; з 15.08.1991р. по 16.11.1992 року; з 01.12.1992 р. по 01.03.1994 року; з 20.03.1994 р. по 18.04.1996 року.

У подальшому згідно з відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 26.12.2018 року № 2812/с-11 до страхового стажу враховано період роботи з 02.02.1991 року по 08.08.1991 року та період роботи з 20.03.1992 року по 18.04.1996 року.

При цьому позивач зазначав, що періоди роботи з 15.08.1991 року по 16.11.1992 року та з 01.12.1992 року по 01.03.1994 року до загального страхового стажу не зараховано, оскільки записи до трудової книжки внесено з порушенням вимог, встановлених Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, а саме: не містять ПІБ відповідальних осіб, а запис № 36 завірено печаткою країни, яка в той час вже не існувала. Позивач вважає не зарахування зазначених періодів протиправним, оскільки на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Також, позивач зазначав, що під час нарахування пенсії, станом на 28.11.2012 року, до загального трудового стажу для призначення пенсії не було включено період роботи в умовах Крайньої Півночі з 13.06.1977 року по 03.10.1979 року (рік за два), з 09.07.1981 року по 28.08.1989 року (рік за півтора) з 22.06.1998 року по 2000 рік (рік за півтора).

За таких обставин позивач вважав протиправними дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі під час призначення позивачу пенсії, а також щодо здійснення подальших виключень з загального трудового стажу періодів роботи, та не включення до загального трудового стажу періодів роботи в умовах крайньої Півночі, що суттєво порушує його конституційне право на одержання належної пенсії.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволений частково.

Визнані протиправними дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо неврахування до загального страхового стажу періодів роботи позивача з 15.08.1991 року по 16.11.1992 року та з 01.12.1992 року по 01.03.1994 року, а також періодів роботи в умовах Крайньої Півночі з 13.06.1977 року по 03.10.1979 року, з 09.07.1981 року по 28.08.1989 року, з 22.06.1998 року по 2000 рік в кратному розмірі.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зобов`язане провести перерахунок пенсії позивача з 01.01.2018 року із врахуванням до загального стажу, при обчисленні розміру пенсії, періодів роботи з 15.08.1991 року по 16.11.1992 року та з 01.12.1992 року по 01.03.1994 року, а також періодів роботи в умовах Крайньої Півночі з 13.06.1977 року по 03.10.1979 року, з 09.07.1981 року по 28.08.1989 року, з 22.06.1998 року по 2000 рік в кратному розмірі.

Також Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зобов`язане нарахувати та виплатити позивачу суму недоотриманої пенсії за період з 01.01.2018 року за результатами здійсненого перерахунку.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи та твердження, які були викладені у відзиві на позовну заяву.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що позивач є пенсіонером з 29.11.2012 року та отримує пенсію за віком на загальних підставах.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується учасниками справи той факт, що позивач звертався до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі з заявою щодо здійснення перерахунку пенсії з урахування трудового стажу, служби в рядах Збройних Сил СРСР, пільгового стажу роботи в умовах Крайньої Півночі.

Після звернення до управління Пенсійного фонду України, період служби в Збройних Силах СРСР позивачу враховано до загального стажу, але водночас повідомлено листом від 22.01.2018 року №225/06 про вилучення зі страхового стажу періодів роботи: з 17.07.1990р. по 08.08.1991 року; з 15.08.1991р. по 16.11.1992 року; з 01.12.1992 р. по 01.03.1994 року; з 20.03.1994 р. по 18.04.1996 року, у зв`язку з чим розмір пенсії станом на 01.01.2018 року склав 1598,16 грн. (а.с. 33).

Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 26.12.2018 року № 2812/с-11 (а.с. 34) до страхового стажу позивача враховано період роботи з 02.02.1991 року по 08.08.1991 року та період роботи з 20.03.1992 року по 18.04.1996 року.

Таким чином, вважаючи, що позивачу протиправно не здійснено перерахунок пенсії з урахуванням трудового стажу у проміжок часу з 15.08.1991 року по 16.11.1992 року та з 01.12.1992 року по 01.03.1994 року, служби в рядах Збройних Сил СРСР, пільгового стажу роботи в умовах Крайньої Півночі, позивач був змушений звернувся з відповідним позовом до суду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності дій щодо не врахування до загального страхового стажу позивача певних періодів роботи, а також періодів роботи в умовах Крайньої Півночі в кратному розмірі, а в той час як підстави за яких не був врахований певний стаж роботи до страхового стажу позивача, не є такими, що беззаперечно дають можливість дійти висновку про відсутність у позивача спірного стажу.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року N 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".

Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" від 10.02.1960 року, робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі та у місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни, за умови укладання ними трудових договорів про роботу цих районах на строк п`ять років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надаються додаткові пільги, зокрема: зараховується один рік роботи в районах Крайньої Півночі та в місцевості, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік та шість місяців роботи при обчисленні стажу, що надає право на отримання пенсії по старості та по інвалідності.

Пільги, передбачені зазначеною статтею, надаються також особам, які прибули до районів Крайньої Півночі та у місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі, з власної ініціативи та уклали строковий трудовий договір про роботу в цих районах.

Статтею 3 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", скорочено тривалість трудового договору, що дає право на отримання пільг, передбачених Статтею 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" від 10.02.1960 року, з п`яти до трьох років.

Відповідно до положень статті 24 Кодексу законів про працю Української РСР від 01.06.1972, що діяли на час виникнення трудових відносин між позивачем та роботодавцями, трудовий договір укладається як правило, у письмовій формі, укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівників на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично допущено до роботи. Таким чином, при укладанні трудового договору письмова форма договору в обов`язковому порядку не вимагається.

Аналогічні положення були закріплені в статті 15 Кодексу про працю РСФСР від 09.12.1971, що діяли на момент перебування у трудових відносинах позивачки з роботодавцями, згідно яких також визначено, що трудовий договір (контракт) - це угода між працівником та підприємством, по якому працівник зобов`язується виконувати роботу по певній спеціальності, кваліфікації або посаді з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку, а підприємство зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, передбачені законодавством про працю, і колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 39 цього Кодексу, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Статтею 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (надалі - Закон № 1788-ХІІ) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (надалі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документами про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 3 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність у трудовій книжці відміток про розповсюдження пільг по обчисленню стажу роботи не є виключною підставою для відмови у пільговому обчисленні страхового стажу, та за цих підстав відхиляє доводи апеляційної скарги щодо обов`язкової наявності в трудовій книжці запису про укладення строкового трудового договору. За приписами законів, чинних на час виникнення трудових відносин позивача з роботодавцями, укладенням трудового договору (строкового , безстрокового) у письмовій формі, є фактичне оформлення наказу чи розпорядження власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівників на роботу.

Відповідно до матеріалів справи позивач, на виконання приписів п.п. 2.1 п. 2 Розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", надав до пенсійного органу документ про стаж - трудову книжку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції стосовно того, що достовірність документів, наданих позивачем та наявних в матеріалах пенсійної справи, не викликає сумніву, а протилежного апелянт, як суб`єкт владних повноважень, у встановленому порядку не довів.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 64 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" територіальні органи Пенсійного фонду України мають право проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати.

При цьому, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, вважає за необхідне зазначити, що з урахуванням припинення Україною політично-правових відносин з Російською Федерацією, отримання уточнюючих довідок з підприємств, на яких позивач працював в умовах Крайньої Півночі, в силу об`єктивних причин, може не відбутись взагалі.

За таких обставин, на підставі наявних у справі доказів, не спростованих апелянтом,, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що підстави, за яких не врахований трудовий стаж з 13.06.1977 року по 03.10.1979 року, з 09.07.1981 року по 28.08.1989 року, з 22.06.1998 року по 2000 рік, не можуть нівелювати право позивача на отримання пенсії, обчисленої з урахуванням всього страхового стажу.

Також апеляційний суд вважає правильним визнання судом першої інстанції протиправними дій Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо неврахування періодів роботи позивача з 15.08.1991 року по 16.11.1992 року та з 01.12.1992 року по 01.03.1994 року до загального страхового стажу, оскільки на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

При цьому, відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не є підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що, як наслідок, не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.

Доводам позивача, якими він обґрунтовував правомірність своїх дій у наданому відзиві на позов, судом першої інстанції була надана належна правова оцінка, а доводи апеляційної скарги зазначені на спростування вказаного, не знайшли свого підтвердження та спростовуються мотивувальною частиною оскаржуваного рішення.

Апеляційний суд зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Посилання апелянта на судові рішення Верховного Суду України та Верховного Суду, у якості підтвердження своїх доводів, апеляційний суд відхиляє, оскільки зазначеними судовими рішення суд касаційної інстанції висловив правову позицію, що для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тобто достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Понесені апелянтом - суб`єктом владних повноважень судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають, оскільки стаття 139 КАС України, передбачає відшкодування суб`єкту владних повноважень, у разі ухвалення судового рішення на його користь, з іншої сторони тільки здійснених таким суб`єктом владних повноважень документально підтверджених судових витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Керуючись ст. ст. 19, 46 Конституції України, ст. ст. 2-12, 139, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.