Справа № 733/1370/19
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2020-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 733/1370/19 Прізвище судді (суддів) першої інстанції Овчарик В.М., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

при секретарі Горяіновій Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 02 грудня 2019 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області та Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до суду із адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області та Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (далі - Відповідачі, Відділ примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Чернігівській області та Управління ДВС ГТУЮ у Чернігівській області) у якому просила:

- визнати протиправною та скасувати постанову від 04.10.2019 року про закінчення виконавчого провадження № 41132696;

- направити виконавчий лист № 2-а-768/11, виданий 19.06.2012 року, на адресу Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Чернігівській області для виконання.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 02 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 25.02.2011 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2012 року, дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА визнано неправомірними та зобов`язано останнє нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну допомогу на дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до п. 6 ст. 30 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі 50 % мінімальної заробітної плати, незалежно від інших виплат з урахуванням виплачених сум, за період з 29.10.2010 року і проводити перерахунок виплат у зв`язку із збільшенням мінімального розміру заробітної плати (а.с.4-5).

Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 03.07.2013 року змінено спосіб і порядок виконання рішення за виконавчим листом № 2-а768/11, виданий 19.06.2012 року, про зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА нараховувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну допомогу на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до п. 6 ст. 30 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі 50 % мінімальної заробітної плати незалежно від інших виплат з урахуванням виплачених сум за період з 29.10.2010 і проводити перерахунок виплат у зв`язку із збільшенням мінімального розміру заробітної плати на стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА на користь ОСОБА_1 щомісячної допомоги на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 29.04.2011 року по 30.09.2012 року в сумі 8 540,90 грн. (а.с.8).

Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 03.04.2014 року роз`яснено постанову Ічнянського районного суду від 25 лютого 2011 року, згідно якої в остаточній редакції резолютивну частину постанови викладено наступним чином:

«Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА на користь ОСОБА_1 нарахувати та виплатити щомісячну допомогу на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до п. 6 ст. 30 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 50 % мінімальної заробітної плати незалежно від інших виплат з урахуванням виплачених сум за період з 29.10.2010 і проводити перерахунок та виплату щомісячної допомоги в подальшому у зв`язку із збільшенням мінімального розміру заробітної плати до досягнення ОСОБА_2 вісімнадцяти років (а.с.7).

06.12.2013 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Чернігівській області Леньком А.М. (далі по тексту - державний виконавець) винесена постанова про відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2-а-768/11, виданого Ічнянським районним судом Чернігівської області 19.06.2012 року (а.с.4).

05.05.2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Чернігівській області Леньком А.М. винесена постанова про поновлення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-а-768/11, яке зупинялося у зв`язку з винесенням Ічнянським районним судом Чернігівської області ухвали про роз`яснення рішення суду від 03.04.2014 року (а.с.4).

04.10.2019 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Чернігівській області Леньком А.М. винесена постанова про закінчення вказаного виконавчого провадження, у зв`язку з фактичним його виконанням за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (а.с.3)(далі по тексту - оскаржувана постанова).

Вважаючи оскаржувану постанову протиправною, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що державним виконавцем виконувався виконавчий лист № 2-а/768/11 саме про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації Чернігівської області на користь ОСОБА_1 щомісячної допомоги на ОСОБА_2 , за період з 29.04.2011 року по 30.09.2012 року, в сумі 8 540,90 грн., з урахуванням ухвали суду від 03.07.2013 року про зміну способу та порядку виконання рішення суду від 25.02.2011 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року N 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: 19.01.2019 року).

Примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку покладено на державну виконавчу службу.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено в Законі України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року N 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 статті 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом п. 9 ч. 1 статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Таким чином, з метою перевірки наявності підстав для закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 статті 39 Закону № 1404-VIII, що мало місце у спірних правовідносинах, необхідним є з`ясування факту повного виконання рішення суду.

На підтвердження виконання судового рішення у виконавчому провадженні ВП №411326696 державним виконавцем не надано жодного належного доказу.

Крім того, безпідставними є посилання державного виконавця, які помилково взяті судом першої інстанції до уваги, на те, що, виконавчий лист № 2-а/768/11, виконувався останнім саме в частині стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації Чернігівської області на користь ОСОБА_1 щомісячної допомоги на ОСОБА_2 , за період з 29.04.2011 року по 30.09.2012 року, в сумі 8 540,90 грн., з урахуванням ухвали суду від 03.07.2013 року про зміну способу та порядку виконання рішення суду від 25.02.2011 року.

Вказані обмеження, які встановлено самостійно державним виконавцем, щодо періоду з 29.04.2011 року по 30.09.2012 року та розміру виплат - 8 540,90 грн. на користь позивача, не підтверджені жодним належним доказом та наявними в справі судовими рішеннями.

Судом апеляційної інстанції досліджено в повному обсязі матеріали справи, та встановлено, що право ОСОБА_1 на отримання щомісячної допомоги, в інтересах ОСОБА_2 , необґрунтовано обмежено державним виконавцем раніше досягнення ОСОБА_2 вісімнадцяти років.

У даному випадку, державний виконавець має право закінчити виконавче провадження № 41132696 у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення суду, згідно з виконавчим листом № 2-а-768/11, виданий 19.06.2012 року, тобто виплатою усієї належної позивачці суми (включаючи заборгованість та здійснені виплати) включно по 06.04.2017 року.

Разом з тим, в матеріалах справи не міститься, а відповідачами не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних доказів виплатити ОСОБА_1 щомісячної допомоги на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , включно до 06.04.2017 року.

Тобто, постанову Ічнянського районного суду Чернігівської області від 25.02.2011 року та ухвалу Ічнянського районного суду Чернігівської області від 03.04.2014 року про роз`яснення судового рішення (в остаточній редакції) не виконано у повному обсязі.

Зазначені обставини не дають державному виконавцю законних підстав для закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи позивача щодо заміни боржника Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА на Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, адже державним виконавцем 14.11.2019 року внесено зміни (доповнення) в автоматизованій системі виконавчого провадження реєстраційних даних щодо боржника та резолютивної частини. При цьому виконання виконавчого листа № 2-а/768/11 змінено не було.

Колегія суддів апеляційної інстанції не надає правову оцінку законності підстав виплат ОСОБА_1 за певні періоди та в певних розмірах, на які посилаються відповідачі, адже різними судовими рішеннями було здійснено виплати позивачу.

Між тим, виконання виконавчого листа № 2-а/768/11 не містить взагалі застережень щодо періоду та розміру виплат на користь ОСОБА_1 до досягнення ОСОБА_2 вісімнадцяти років , а тому відсутні законні підстави для закінчення виконавчого провадження № 41132696.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У пункті 54 вказаного Рішення ЄСПЛ по справі «Пічкур проти України» зазначено, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.01.2006 року №3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини наголошував, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Бейелер проти Італії» від 05.01.2000) (Beyeler v. Italy, заява № 33202, § 100).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01.06.2006 у справі «Федоренко проти України» (заява № 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульоване Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

Європейський суд з прав людини у пункті 53 рішення від 26.06.2014 у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 і № 71378/10) зазначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.

Правовими положеннями ч. 1 ст. 272 КАС України регламентовано, що судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтями 273, 275-277, 280, 282, пунктами 5 та 6 частини першої статті 283, статтями 286-288 цього Кодексу, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 242, 272, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 02 грудня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області та Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 04.10.2019 року про закінчення виконавчого провадження № 41132696.

Направити виконавчий лист № 2-а-768/11, виданий 19.06.2012 року Ічнянським районним судом Чернігівської області, на адресу Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області для продовження виконання.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк