Справа № 320/2206/19
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2020-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2020 року м. Київ № 320/2206/19

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - суддя Журавель В.О.,

при секретарі судового засідання - Каштан О.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)" про визнання протиправним рішення та скасування висновку,

в с т а н о в и в:

3 травня 2019 р. до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)" (далі - відповідач) про визнання протиправним рішення та скасування висновку.

Позивач є засудженим, який відбуває покарання у вигляді позбавлення волі. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23 жовтня 2018 р. відповідачем прийнято рішення щодо відмови позивачу в направленні матеріалів до суду для заміни невідбутної частини покарання більш м`яким. Вважає, що таке рішення не могло бути прийнято відповідачем за відсутності його особистого звернення (такого звернення він не подавав); зазначає, що прийняття такого рішення належить виключно до компетенції суду; вказує, що про засідання комісії відповідача по розгляду зазначеного питання його не було повідомлено завчасно, на засідання його явку забезпечено у примусовому порядку, не роз`яснено право та не надано можливість запросити захисника. Висновок комісії про те, що він не став на шлях виправлення, та прийняте рішення відповідача вважає протиправними і просить скасувати.

Ухвалою судді Київського окружного адміністративного суду від 3 червня 2019 р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Цією ж ухвалою витребувано відзив по справі та документи від Державної установи "Райківецька виправна колонія №78". Відповідач надав окремі витребувані документи. Відзиву до суду надано не було.

Відповідач, належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення судового засідання, до суду не прибув, про причини неявки суд не повідомив, відзив до суду не подав, з клопотанням та іншими заявами до суду не звертався.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 2 вересня 2019 р. закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 16 жовтня 2019 р. (за клопотанням позивача в режимі відеоконференції). Цією ж ухвалою витребувано докази по справі від Державної установи "Бучанська виправна колонія № 85" та Державної установи "Райківецька виправна колонія №78" у строк до 20 вересня 2019 р.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 р. витребувано докази від Державної установи «Бучанська виправна колонія № 85» та від Державної установи «Райківецька виправна колонія (№78).

13 січня 2020 р. у справі проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

16 жовтня 2019 р., 27 листопада 2019 р. та 13 січня 2020 р. в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) позивач повідомив, що вважає рішення відповідача протиправним та таким, що порушує його права. Повідомив суд, що не подавав заяв до відповідача про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням. Звертав увагу, що відповідачем було порушено права позивача тим, що його не повідомлено завчасно про час засідання комісії та в примусовому порядку відповідач викликав позивача на комісію, яка за власною ініціативою розглянула питання про застосування ст. 82 КК України, на правах суду ухвалила рішення про відмову в застосуванні норм ст. 82 КК України. Висновок про те, що він не став на шлях виправлення не відповідає дійсності, оскільки оцінюватися повинна поведінка засудженого за увесь час відбування покарання. Він не мав стягнень, має три заохочення, у т.ч. одне у 2018 р., у відповідача жодних зауважень до нього не було. Ці обставини не враховано.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Судом встановлено, що позивач засуджений 26 листопада 2012 р. Татарським районним судом Вінницької області за ст.ст. 115 ч. 2 п. 6, ст. 187 ч.4, ст. 70 КК України до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 28 липня 2016 р. відповідно до положень с. 72 ч. 5 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення в строк покарання з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі за період з 14 січня 2012 р. по 14 квітня 2015 р. Початок строку обраховується з 14 січня 2012 р., кінець строку є 13 жовтня 2023 р.

Як убачається з матеріалів справи, позивач раніше був засуджений, а саме:

- 16 серпня 1993 р. - Ленінським районним судом м. Вінниці за ст. 81 ч. 1, ст. 81 ч. 2, ст. 46-1 КК України до 3 років позбавлення волі з відстрочкою виконання покарання на 1 рік 6 місяців;

- 7 квітня 1994 р. - Тиврівським районним судом Вінницької області за ст. 140 ч. 2, ст. 43 КК України до 4 років позбавлення волі, згідно ст. 45 КК України умовно на 2 роки;

- 11 серпня 1995 р. - Тиврівським районним судом Вінницької області за ст. 117 ч. 1, ст. 118 ч. 3, ст. 117 ч. 3, ст. 42 КК України до 10 років позбавлення волі. Звільнений 25 квітня 2005 р. по відбуттю строку покарання;

- 22 лютого 2007 р. - Замостянський районним судом м. Вінниці за ст. 187 ч. 2 КК України до 4 років позбавлення волі. Звільнений 6 серпня 2008 р. умовно-достроково на 1 рік 2 місяці 16 днів.

Позивач в місцях позбавлення волі перебуває з 14 січня 2012 р. Рішенням комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі в Вінницькій області (протокол № 27 від 12 квітня 2013 р.) позивачу визначено установу максимального рівня безпеки з триманням у звичайних жилих приміщеннях.

26 квітня 2013 р. засуджений ОСОБА_1 прибув у Державну установу «Ладижинська виправна колонія (№39)».

Відповідно до характеристики позивача із Державної установи «Ладижинська виправна колонія (№39)» від 15 березня 2018 р. за час відбування покарання він характеризується наступним чином. За допущення порушення режиму відбування покарання, а саме: зберігання мобільного телефону один раз притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи. Тричі заохочувався адміністрацією установи та був працевлаштований в бібліотеці установи, до праці ставився добре. Дружні відносини підтримує з обмеженим колом засуджених. В колі засуджених конфліктних ситуацій не виникало. В бесіді з представниками адміністрації поводиться стримано, на зроблені зауваження реагує задовільно. Спільне місце та при ліжкову тумбочку утримує у чистоті і порядку, має охайний зовнішній вигляд. Дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується, здійснює за ними належний догляд, використовує предмети за призначенням. Зазначено, що позивач дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. Намагається дотримуватись вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Приймає участь в реалізації програм диференційованого виховного процесу «Правова просвіта» та «Підготовка до звільнення». Участі у роботі самодільних організацій не приймає, соціальної активності і організації їх роботи не проявляв. Соціально-корисні зв`язки підтримує з рідними шляхом побачень, отримує посилки.

За викладеним у характеристиці висновком комісія Державної установи «Ладижинська виправна колонія (№39)» вважає, що позивач стає на шлях виправлення, тому згідно з ст.101 КВК України є доцільним переведення його із звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки.

У подальшому згідно з протоколом № 4 засідання комісії «Ладижинської виправної колонії (№39)» щодо переведення з максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки на підставі ст. 101 КВК України встановлено, що позивач «стає на шлях виправлення», а тому, комісія прийняла рішення: «Оформити та направити матеріали до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про переведення до колонії середнього рівня безпеки».

6 квітня 2018 р. комісією Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції з питань направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, прийнято рішення (яке оформлене протоколом № 15 від 6 квітня 2018 р.) про погодження з рішенням комісії Ладижинської ВК (№39) щодо клопотання про переведення засудженого ОСОБА_1 із звичайних житлових приміщень колонії максимального рівня безпеки до колонії середнього рівня безпеки для осіб, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі, як особу, що стає на шлях виправлення.

30 серпня 2018 р. позивач на виконання цього рішення прибув до Державної установи «Райківецька виправна колонія (№78)».

25 вересня 2018 р. протоколом № 22 засідання комісії Державної установи «Райківецька виправна колонія (№78)» щодо умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, переведенням до дільниці соціальної реабілітації вирішено відмовити в переведені до дільниці соціальної реабілітації засудженого ОСОБА_1 .

У цьому протоколі вказано, що позивач засуджений 26 листопада 2012 р. за ст. 187 ч. 4, ст. 115 ч. 2 п. 6, ст. 70 КК України до 15 років позбавлення волі, початок строку 14 січня 2012 р., відбув встановлених Ѕ частину строку покарання, раніше судимий 4 рази. За час відбування покарання зарекомендував себе слідуючим чином: до дисциплінарної відповідальності притягувався 1 раз, 3 рази заохочувався. До праці ставиться задовільно, участі в суспільно-корисному житті відділення не приймає. Начальник відділення ОСОБА_2 характеризує задовільно, не стає на шлях виправлення.

Будь-якого документа або характеристики, які є підставою для складення названого вище протоколу, за підписом начальника відділення ОСОБА_2, в якому б викладалася характеристика позивача та висновок про те, що він не стає на шлях виправлення, надана станом на 25 вересня 2018 р., у матеріалах справи відсутні, і до суду відповідачем такий документ не надано.

12 жовтня 2018 р. керівництвом Державної установи «Райківецька виправна колонія (№78)» погоджено характеристику на позивача. Зазначено, що засуджений ОСОБА_1 на виробництві установи не працевлаштований, залучається до робіт по благоустрою території та поліпшенню житлово-побутових умов засуджених. До праці ставиться задовільно. За час перебування в установі характеризується посередньо, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, заохочень і стягнень не має. По відношенню до представників адміністрації колонії намагається поводити себе тактовно. В колективі засуджених підтримує рівні взаємовідносини, адекватно реагує на критику в свою адресу. Намагається утримувати в чистоті та порядку своє спальне місце та приліжкову тумбочку, не завжди має охайний зовнішній вигляд. Не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи та належного догляду, використання їх за призначенням. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Намагається самостійно виконувати роботи із самообслуговування, має необхідні навики. Дотримується вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Особистої участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі, не бере, бажання приймати участь в програмах диференційованого виховного впливу не виявляє. До підвищення загальноосвітнього рівня та вдосконалення наявних професійно-технічних навичок потягу не проявляє. Участі у роботі самодіяльних організацій не приймає, соціально-корисної активності в організації їх роботи не проявляє. Матеріали щодо переведення до дільниці соціальної реабілітації згідно статті 101 КВК України підлягали розгляду після 13 квітня 2018 р.. Комісією колонії з питань розгляду заохочувальних норм відмовлено як такому, що не стає на шлях виправлення, протокол № 22. Матеріали щодо заміни невідбутої частини строку покарання більш м`яким покаранням згідно статті 82 КК України підлягають розгляду після 13 жовтня 2018 р.. Матеріали щодо умовно-дострокового звільнення згідно стаття 81 КК України підлягають розгляду після 13 січня 2020 р..

Характеристику складено начальником відділення №2 соціально-психологічної служби відповідача молодшим лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_2. На характеристиці є підпис позивача про ознайомлення.

23 жовтня 2018 р. відбулося засідання комісії Державної установи «Райківецька виправна колонія (№78)» щодо умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, переведення до дільниці соціальної реабілітації, оформлене протоколом № 24, на якому прийнято рішення, яким відмовлено в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому ОСОБА_1 , як такому, що не став на шлях виправлення. Комісією Державної установи «Райківецька виправна колонія (№78)» встановлено, що позивач засуджений 26 листопада 2012 р. за ст. 187 ч. 4, ст. 115 ч. 2 п. 6, ст. 70 КК України до 15 років позбавлення волі, початок строку 14 січня 2012 р., відбув встановлених 2/3 частину строку покарання, раніше судимий 4 рази. За час відбування покарання зарекомендував себе слідуючим чином: до дисциплінарної відповідальності притягувався 1 раз, 3 рази заохочувався. До праці ставиться задовільно, участі в суспільно-корисному житті відділення не приймає. Начальник відділення ОСОБА_2 характеризує задовільно, не стає на шлях виправлення.

Позивач вважає рішення та висновок відповідача протиправними та такими, що підлягають скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду.

У подальшому позивача переведено з Державної установи «Райківецька виправна колонія (№78)» до Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85).

Згідно з свідоцтвом про шлюб ОСОБА_1 17 березня 2017 р. укладено шлюб, а 15 травня 2017 р. здійснено вінчання.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими (ст.1 Кримінально-виконавчого кодексу України, далі - КВК України).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 11 КВК України установами виконання покарань є: арештні доми, кримінально-виконавчі установи, спеціальні виховні установи (далі - виховні колонії), слідчі ізолятори у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.

Основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Засоби виправлення і ресоціалізації засуджених застосовуються з урахуванням виду покарання, особистості засудженого, характеру, ступеня суспільної небезпеки і мотивів вчиненого кримінального правопорушення та поведінки засудженого під час відбування покарання.

Відповідно до ч.1 ст.107 КВК України засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України звертатися до адміністрації з проханням внести подання щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання чи щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Згідно з приписами ч.3 ст.154 КВК України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленої Кримінальним кодексом України частини строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Приписами ч. 1 ст. 82 КК України передбачено, що особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Як убачається з ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим:

1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, а також за необережний тяжкий злочин;

2) не менше половини строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, коли особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона була засуджена до позбавлення волі;

3) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

Розгляд питань щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 Кримінального кодексу України), заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 Кримінального кодексу України), встановлення адміністративного нагляду згідно із Законом України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі», про переведення засуджених на підставах, встановлених частинами першою і третьою статті 101 та статтею 147, абзацом третім частини другої та частиною третьою статті 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України регулюється наказом Міністерства юстиції України від 8 червня 2012 р. № 847/5 «Про затвердження Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів» (далі - Інструкція № 847/5).

Відповідно до вимог п. 6.1 Інструкції № 847/5 для розгляду питання про подання до суду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 Кримінального кодексу України), заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 Кримінального кодексу України), встановлення адміністративного нагляду згідно із Законом України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» в установі (СІЗО) створюється комісія у такому складі: голова комісії - начальник установи (СІЗО); члени комісії - заступники начальника установи (СІЗО), начальник оперативного підрозділу, начальник медичної частини та начальник підрозділу, який є секретарем комісії.

До складу комісії також можуть включатися за їх згодою керівники загальноосвітніх та професійно-технічних навчальних закладів при установі, представники методично-виховної ради установи (педагогічної ради).

За три місяці до розгляду матеріалів на засіданні комісії підрозділ складає списки засуджених, які надаються для організації роботи з підготовки матеріалів заступнику начальника установи (СІЗО) із соціально-виховної та психологічної роботи, начальнику оперативного підрозділу, начальнику медичної частини, а щодо засуджених, які підпадають під встановлення адміністративного нагляду, також до відділу нагляду та безпеки установи (СІЗО) (п. 6.2 Інструкції № 847/5).

Згідно з вимогами п. 6.3 Інструкції № 847/5 засідання комісії відбуваються у визначеному для цього приміщенні установи (СІЗО) в присутності засудженого, стосовно якого розглядається це питання.

Як убачається з п. 6.4 Інструкції № 847/5 засідання комісії проводяться не менше двох разів на місяць. Рішення комісії ухвалюється простою більшістю голосів членів комісії, присутніх на її засіданні. У разі рівного розподілу голосів голос голови комісії є вирішальним.

Пунктом 6.5 Інструкції № 847/5 встановлено, що засідання комісії оформлюється протоколом, який підписується головою та секретарем комісії. До протоколу комісії вносяться дані про те, які посадові особи були присутні на її засіданні, прізвище, ім`я та по батькові засудженої особи, за якими статтями Кримінального кодексу України вона засуджена, строк покарання та його початок, кількість попередніх судимостей, яка частина строку покарання відбута, дані про поведінку засудженого в період відбування покарання, прізвище та посада особи, яка ці відомості доповіла, результати голосування, а у разі прийняття рішення про відмову у застосуванні до засудженого положень статей 81, 82, 107 Кримінального кодексу України зазначаються підстави відмови. Рішення комісії оголошується засудженому під особистий підпис на витязі з протоколу, який долучається до його особової справи.

Пунктом 6.6 Інструкції № 847/5 визначено, що повторно питання про можливість подання до суду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 Кримінального кодексу України), заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 Кримінального кодексу України) або до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України щодо переведення на підставах, встановлених частиною першою статті 101 та абзацом третім частини другої статті 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України, осіб, засуджених за тяжкі і особливо тяжкі злочини до позбавлення волі на строк не менше п`яти років або засуджених до довічного позбавлення волі, може бути розглянуто на засіданні комісії тільки після досягнення засудженим необхідного ступеня виправлення, що відображається в характеристиці на засудженого, не раніше ніж через один рік з дня винесення рішення про відмову, а щодо засуджених за інші злочини та неповнолітніх засуджених - не раніше ніж через шість місяців (стаття 154 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Відповідно до вимог п. 6.8 Інструкції № 847/5 на засудженого, стосовно якого прийнято позитивне рішення про подання матеріалів до суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 Кримінального кодексу України), заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (стаття 82 Кримінального кодексу України), підрозділ готує до суду подання, яке містить анкетні дані, у тому числі про наявність чи відсутність непогашених та незнятих судимостей, про відбуту частину строку покарання, поведінку, ставлення до праці та навчання за весь час відбування покарання, до якого долучаються висновок комісії установи (СІЗО), характеристика на засудженого, дані про достроково не зняті або не погашені у встановленому законом порядку стягнення, зазначені в абзацах четвертому, шостому - десятому частини першої статті 132 Кримінально-виконавчого кодексу України, протягом строку, визначеного статтею 134 цього Кодексу, та особова справа.

Після погодження подання зі спостережною комісією (службою у справах дітей) матеріали направляються до суду.

Надаючи оцінку наведеним позивачем доводам та аргументам суд зазначає про таке.

Щодо твердження позивача про те, що спірне рішення не могло бути прийнято відповідачем за відсутності його особистого звернення, а такого звернення він не подавав.

КВК України дійсно передбачає право засудженого до позбавлення волі звертатися до адміністрації установи виконання покарань із проханням внести подання щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням (ч.1 ст.107 КВК України).

Разом з тим, приписами ч. 3 ст. 154 КВК України передбачено, що адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленої Кримінальним кодексом України частини строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. Це означає, що приписами вказаної норми передбачено саме обов`язок відповідача розглянути вказане питання у разі настання відповідного строку і виконання цього обов`язку не залежить від звернення позивача. Отже, механізм реалізації обов`язкових приписів ч.3 ст. 154 КВК України є відмінним від зазначеного позивачем механізму реалізації права, передбаченого ст.107 КВК України.

Судом установлено, що строк розгляду зазначеного питання настав 13 жовтня 2018 р., тому у визначений законом місячний строк на виконання покладеного на нього обов`язку відповідачем 23 жовтня 2018 р. розглянуто питання щодо можливості представлення позивача до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Отже, наведені твердження та аргументи позивача про те, що спірне рішення не могло бути прийнято відповідачем за відсутності його особистого звернення, є помилковим тлумаченням законодавства, а тому до уваги судом не беруться.

Щодо тверджень позивача про те, що прийняття спірного рішення належить виключно до компетенції суду, у цій справі адміністративним судом зазначається про таке.

Зазначене питання врегульовано приписами ч. 3 ст. 154 КВК України, зміст якої наведено вище. Отже, цією нормою визначено, що перед внесенням клопотання до суду про застосування тих чи інших заходів, передбачених статтями 81 і 82 КК України, адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленої Кримінальним кодексом України частини строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Це означає, що саме на адміністрацію органу або установи виконання покарань, а не на суд, як про це зазначає позивач, законом покладено визначення можливості представлення конкретного засудженого до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. При цьому згідно з вимогами ст. 82 КК України адміністрацією враховується чи став засуджений на шлях виправлення, а також строк фактичного відбуття засудженим покарання.

Отже, наведені твердження та аргументи позивача є помилковим тлумаченням законодавства, а тому до уваги судом не беруться.

Щодо тверджень позивача про те, що про засідання комісії відповідача по розгляду зазначеного питання його не було повідомлено завчасно, на засідання його явку забезпечено у примусовому порядку, суд зазначає таке.

Згідно з вимогами п. 6.3 Інструкції № 847/5 засідання комісії відбуваються у визначеному для цього приміщенні установи (СІЗО) в присутності засудженого, стосовно якого розглядається це питання.

Як встановлено судом, у тому числі із вступного слова позивача, про засідання комісії позивачу стало відомо у день його проведення, а вказаний позивачем примус відповідача полягав лише у тому, що його зобов`язали прибути на це засідання.

Суд звертає увагу, що ні приписами КВК України, ні нормами Інструкції № 847/5 не визначено строку, упродовж якого слід повідомити засудженого про майбутнє засідання вказаної комісії. Нормами КВК України та (п.6.3 Інструкції) визначено, що розгляд вказаного питання здійснюється у присутності засудженого, що і було виконано відповідачем шляхом забезпечення присутності позивача на засідання комісії.

Оскільки законодавством не визначено конкретного строку для завчасного повідомлення засудженого про засідання комісії, то суд вважає, що цей строк повинен бути визначений в межах розумного з тим, щоб засуджений міг прибути на засідання і взяти у ньому участь та висловити власну позицію. Як встановлено судом, таке право позивачу надано і було ним реалізовано.

Суд зазначає, що присутність засудженого на такому засідання є однією з гарантій дотримання його прав та можливості брати участь у вирішенні питань, які стосуються його особисто.

Отже, наведені твердження та аргументи позивача є помилковим тлумаченням законодавства, а тому до уваги судом не беруться.

Щодо доводів та аргументів позивача про те, що на засідання комісії відповідача йому не роз`яснено право та не надано можливість запросити захисника, суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 КПК України обов`язкова участь захисника у кримінальному провадженні забезпечується щодо осіб, які внаслідок психічних або фізичних вад не здатні повною мірою реалізувати свої права. Особа, вирок щодо якої набрав законної сили, вважається засудженою.

Суд зазначає, що з буквального тлумачення норми, закріпленої у ч. 2 ст. 52 КПК України, слідує, що участь захисника у кримінальному провадженні є обов`язковою щодо осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення. Натомість обов`язкова участь захисника у судовому розгляді під час вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку КПК України не передбачено.

При цьому суд бере до уваги, що КПК України передбачає участь захисника в суді, але цим кодексом не врегульовано обов`язкову участь захисника при вирішенні питань, передбачених ч.3 ст.154 КВК України.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 107 КВК України засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України одержувати правову допомогу від адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Статтею 14 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" визначено категорії осіб, які мають право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим Законом та іншими законами України.

При цьому суд бере до уваги, що КВК України та норми Закону України "Про безоплатну правову допомогу" не передбачають обов`язкову участь захисника при вирішенні питань, передбачених ч.3 ст.154 КВК України. Таким чином, на відповідача не покладався обов`язок забезпечити обов`язкову участь захисника при розгляді вказаного питання.

Суд враховує, що згідно з характеристикою від 12.10.2018 на позивача із 13.10.2018 настає строк для можливості вирішення щодо нього питання про застосування ст.82 КК України. Із вказаною характеристикою позивач ознайомлений. Упродовж місячного строку згідно з приписами ч.3 ст.154 КВК України адміністрація установи зобов`язана вирішити вказане питання. При цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які документи на підтвердження того, що позивач звертався до адміністрації установи чи до відповідного центру надання безплатної правової допомоги про надання йому захисника для його участі в розгляді вказаного питання. Відсутні будь-які докази того, що позивачу відмовлено відповідачем у розгляді питання щодо надання йому захисника на його звернення.

Отже, наведені твердження та аргументи позивача є помилковим тлумаченням законодавства, а тому до уваги судом не беруться.

Щодо твердження позивача про незгоду з висновком комісії про те, що він не став на шлях виправлення, суд зазначає про таке.

У спірному рішенні від 23 жовтня 2018 р. № 24, яке оформлене протоколом № 24 засідання комісії державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)", щодо відмови ОСОБА_1 в направленні матеріалів до суду для заміни невідбутної частини покарання більш м`яким, вказано, що позивач за час відбування покарання зарекомендував себе слідуючим чином: до дисциплінарної відповідальності притягувався 1 раз, 3 рази заохочувався. До праці ставиться задовільно, участі в суспільно-корисному житті відділення не приймає. Начальник відділення ОСОБА_2 характеризує задовільно, не стає на шлях виправлення.

Суд зазначає, що в установі відповідача до прийняття спірного рішення позивач перебував з 30 серпня по 23 жовтня 2018 р. При цьому аналогічний висновок вже було зазначено відповідачем в рішенні від 25 вересня 2018 р., хоча документа, який би його підтверджував, відповідачем не надано.

Характеристику на позивача затверджено 12 жовтня 2018 р. і в ній відсутній загальний висновок про те, що він характеризується задовільно, а висновок про те, що позивач не став на шлях виправлення взагалі відсутній.

Жодного іншого документа в обґрунтування спірного рішення від 23 жовтня 2018 р. за підписом начальника відділення ОСОБА_2 не надано, такий документ в матеріалах справи відсутній, позивача з ним не ознайомлено.

Із урахуванням наведеного суд вважає, що комісією могла бути врахована характеристика на позивача від 12.10.2018, складена ОСОБА_2 . Суд наголошує, що у ній висновок про те, що позивач не став на шлях виправлення відсутній. Усі інші наведені в ній висловлювання щодо позивача («не завжди має охайний зовнішній вигляд», «не приділяє уваги», «ставиться не завжди сумлінно», «участі не бере», «бажання не виявляє», «до підвищення рівня та вдосконалення навичок потягу не проявляє», «активності не проявляє») є занадто загальними, не містять посилання на жоден конкретний факт. Суд зауважує, що таке використання загальних фраз свідчить про недоведеність наведених у ній тверджень, а тому висновки характеристики позивача ґрунтуються лише на припущеннях і з цих підстав до уваги взяті бути не можуть.

Суд звертає увагу, що згідно з приписами ст.6 КВК України враховується поведінка засудженого під час відбування покарання, а не під час перебування в тій чи іншій установі виконання покарань. Тобто, поведінка засудженого оцінюється за увесь час відбування покарання.

Суд враховує, що у характеристиці позивача, з Державної установи «Ладижинська виправна колонія (№39)» вказано, що він стає на шлях виправлення, тому згідно з ст. 101 КВК України є доцільним переведення із звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки.

Судом встановлено, що позивач 30 серпня 2018 р. прибув до відповідача, а вже 23 жовтня 2018 р. йому відмовлено в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням. Як встановлено судом на підставі характеристики позивача від 12.10.2018, за цей час позивачем не порушувалася дисципліна, він не мав стягнень, йому не висловлено конкретних зауважень, а наведені у характеристиці твердження, які можливо було б тлумачити як такі, що свідчать про задовільну його поведінку, складалися із загальних висновків, які не підтверджено конкретними фактами, тобто є припущеннями.

Суд звертає увагу, що пунктом 6.5 Інструкції № 847/5 визначено, що у разі прийняття рішення про відмову у застосуванні до засудженого положень статей 81, 82, 107 Кримінального кодексу України зазначаються підстави відмови.

Суд не заперечує право відповідача на прийняття такого рішення про відмову, як і іншого рішення в межах визначених повноважень установи. Разом з тим, у разі його прийняття рішення про відмову у внесенні подання повинно бути вмотивованим, із зазначенням конкретних фактів, які покладено в основу його прийняття.

Як вбачається, у спірному рішенні таких конкретних фактів не наведено.

Суд наголошує, що будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, повинні містити конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено.

За таких обставин висновок про те, що позивач не став на шлях виправлення та прийняте спірне рішення є неконкретними і невмотивованими.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У цій справі відповідачем не доведено правомірності свого рішення.

Позивачем зазначено позовні вимоги: 1) про визнання недійсним спірного рішення від 23 жовтня 2018 р. та 2) про скасування висновку про те, що позивач не став на шлях виправлення.

Надаючи оцінку вказаним позовним вимогам з точки зору правильності обраного способу захисту суд зазначає наступне.

Відповідачем не приймалося окремого документа - висновку про те, що позивач не став на шлях виправлення, про це зазначено у спірному рішенні. Тому підстави для скасування такого висновку як окремого акта суб`єкта владних повноважень у суду відсутні, а у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Разом з тим, вимога про визнання недійсним спірного рішення сформульована позивачем неточно і тому суд визнає, що фактично позивач мав на увазі визнання протиправним і скасування спірного рішення від 23 жовтня 2018 р., в якому і наведено зазначений вище висновок.

Оскільки спірне рішення відповідача від 23 жовтня 2018 р. є невмотивованим, не місить зазначення конкретних фактів, які покладено в основу його прийняття, то воно є протиправним і тому підлягає скасуванню.

Суд зазначає, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ураховуючи викладене, суд визнає, що відповідачем протиправно прийнято рішення від 23 жовтня 2018 р. № 24, яке оформлене протоколом № 24 засідання комісії державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)", отже порушено права позивача та не дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 2 КАС України.

Наведене свідчить, що винесене рішення від 23 жовтня 2018 р. № 24, яке оформлене протоколом № 24 засідання комісії державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)", щодо відмови ОСОБА_1 в направленні матеріалів до суду для заміни невідбутної частини покарання більш м`яким, є протиправним і підлягає скасуванню. У решті позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. Отже, вказаний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

При відкритті провадження у справі позивачу було відстрочено сплату судового збору до прийняття судового рішення у справі. Суд бере до уваги, що фактично позов задоволено повністю, а відмова в частині позовних вимог обумовлена лише неправильним обранням способу захисту позивачем своїх прав. За таких обставин підстави для стягнення судового збору відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 23 жовтня 2018 р. № 24, яке оформлене протоколом № 24 засідання комісії державної установи "Райківецька виправна колонія (№78)", щодо відмови ОСОБА_1 в направленні матеріалів до суду для заміни невідбутної частини покарання більш м`яким.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: ДУ АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку - НОМЕР_1 .

Відповідач - Державна установа "Райківецька виправна колонія (№78)", адреса: вул. Паркова, буд. 9, с. Райківці, Хмельницького району, Хмельницької області, 31356, код ЄДРПОУ - 08564765.

Суддя Журавель В.О.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 20 січня 2020 р.