Справа № 810/3316/18
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/3316/18 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Іванківської районної державної адміністрації Київської області про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Іванківської районної державної адміністрації Київської області, у якому просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у видачі посвідчення інваліда війни;

- зобов`язати відповідача видати ОСОБА_1 посвідчення інваліда війни.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження залучення останнього до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Свої доводи обґрунтовував тим, що обставини його участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони вказує довідка від 29 серпня 2018 року № 29/08 та виписка з рішення правління Колгоспу ім. Мічуріна від 03 травня 1986 року № 7.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обгрунтування своєї позиції зазначав, що надані позивачем документи не містили інформації, яка б підтверджувала факт його участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково - постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року у справі № 810/3316/18 скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий судовий розгляд.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15 січня 2019 року.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1-ї категорії та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 від 17 квітня 2018 року та вкладкою до нього № 713697 (а.с. 9).

Зі змісту довідки до акту МСЕК серії 0770890 вбачається, що позивачу, з 23 березня 2018 року встановлено другу групу інвалідності, захворювання пов`язане з роботою по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 14).

При цьому, згідно із експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС по встановленню причинного зв`язку хвороб, що призвели до інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на ЧАЕС, захворювання позивача пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 15).

У червні 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 20 червня 2018 року № 01-3-1404, Управління соціального захисту населення Іванківської районної державної адміністрації Київської області відмовило ОСОБА_1 у наданні статусу інваліда війни посилаючись на те, що в наданих позивачем копіях документів відсутній розпорядчий документ про залучення його до складу формувань Цивільної оборони.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем до відповідача не були подані всі необхідні документи на підтвердження того, що він брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, тому не має права на встановлення статусу інваліда війни із видачею відповідного посвідчення.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII від 22 жовтня 1993 року (далі - Закон № 3551-XII) до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно пункту 9 статті 7 Закону № 3551-XII до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, обов`язковими умовами, за якими особу можна віднести до інвалідів війни згідно пункту 9 статті 7 Закону № 3551-XII є наявність у особи інвалідності, отриманої внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та доказів залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06 червня 1975 року № 90, формування ЦО, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при ліквідації аварій, катастроф, стихійних сил, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Однак, крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно розпорядження керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Варто зазначити, що статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

З пояснювальної записки до проекту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.

Так, наявними в матеріалах справи посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с. 9), трудової книжки колгоспника (а.с. 10-12), довідкою МСЕК (а.с. 14), експертним висновком комісії МОЗ та МНС України (а.с. 15), маршрутним листом (а.с. 17), дійсно, підтверджується участь позивача в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та встановлення йому у зв`язку з цим групи інвалідності, що, у свою чергу є підставою для надання пільг та компенсацій, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII.

Однак, надані позивачем документи не підтверджують його участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони, що є обов`язковою передумовою для встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення для даної категорії осіб, а тому підстави для поширення на позивача дії п. 9 ст. 7 Закону № 3551-XII відсутні.

За відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої ї статті 7 Закону № 3551-ХІІ немає.

Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 07 червня 2018 року по справі № 377/797/17, від 10 травня 2018 року по справі № 279/12162/15-а та ін.

У постанові від 07 червня 2018 року (справа № 377/797/17) Верховний Суд висловив правову позицію стосовно того, що при вирішенні подібних спорів обставина щодо безпосередньої участі особи у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків, і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС згідно пп. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 796-ХІІ.

Колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про залучення безпосередньо позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а тому у останнього немає достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ.

Суд апеляційної інстанції вважає помилковими посилання апелянта на інформаційну довідку Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідок Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації (про залучення до формувань Цивільної оборони) від 23 травня 2018 року №01.1-14/798, оскільки нею надано інформацію про порядок залучення осіб до виконання робіт в складі підрозділів цивільної оборони, однак факт залучення позивача в таких підрозділах не підтверджено.

Крім того судова колегія наголошує, що зі змісту наданої ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції довідки № 29/08 від 29 серпня 2018 року (а.с. 41) вбачається, що підставою для направлення позивача для участі в евакуаційних заходах з 30-ти км. зони м. Чорнобиль було рішення правління колгоспу ім. Мічуріна, с. Дитяки від 03 травня 1986 року № 7.

Разом з тим, наявна в матеріалах справи виписка з рішення правління колгоспу ім. Мічуріна (а.с. 42) не містить будь-якої інформації щодо факту залучення безпосередньо позивача до формувань Цивільної оборони, а вказує лише про те, що вказаним рішенням було направлено водіїв, спеціалістів, різноробочих колгоспу на допомогу району для евакуації населення, вивозу с/г тварин, інвентаря з 30-ти км. зони.

Слід відмітити, що позивач у позовній заяві, окрім іншого, просить зобов`язати відповідача видати йому відповідне посвідчення інваліда війни.

Згідно з п. 3 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 інвалідам війни (стаття 7 Закону № 3551-XII) видаються посвідчення з написом «Посвідчення інваліда війни» та нагрудний знак «Ветеран війни - інвалід».

З огляду на те, що позивач не має статусу інваліда війни, то у відповідача були відсутні підстави для видачі йому відповідного посвідчення.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов