Справа № 540/1758/19
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2020-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2020 р.м.ОдесаСправа № 540/1758/19
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Косцової І.П.,

суддів Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі ГУ ПФУ в Херсонській області), в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Херсонській області щодо не зарахування трудового стажу з 07.08.1954 року по 01.03.1966 року та з 22.03.1967 року по 11.09.1967 року, з 07.08.1969 року по 04.11.1971 року та з 09.04.1973 року по 11.06.1977 року в потрійному розмірі для перерахунку пенсії;

- зобов`язати зарахувати вказаний трудовий стаж у потрійному розмірі та провести перерахунок призначеної пенсії.

В обґрунтування позову зазначено, що вона є реабілітованою особою, яка згідно ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17 квітня 1991 року №962-XII має право на зарахування до її трудового стажу періоду перебування у засланні у потрійному розмірі, однак пенсійний орган незаконно відмовляє у перерахунку її пенсії, що свідчить про його протиправну бездіяльність.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 частково задоволено.

Суд визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не зарахування ОСОБА_1 часу заслання в спецпоселенні з 21.10.1947р. по 10.09.1955р. у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення пенсії та зобов`язав зарахувати вказаний стаж у потрійному розмірі.

В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 є реабілітованою особою, яка згідно ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» має право на зарахування до її трудового стажу періоду перебування у засланні з 21.10.1947 р. по 10.09.1955 р. у потрійному розмірі. Не зарахування до трудового стажу позивача наведеного вище періоду у потрійному розмірі є протиправною бездіяльністю. Вказаний вище період підлягає зарахуванню до стажу роботи позивача в потрійному розмірі з проведенням відповідного перерахунку пенсії.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

В апеляційний скарзі ГУ ПФУ в Херсонській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати прийняте у справі судове рішення та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті рішення у справі не врахував, що згідно Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» поняття «репресована особа» та «потерпілі від репресій» є різними за значеннями поняттями. Оскільки у даному випадку позивач є донькою репресованої особи, тобто «потерпілою від репресій», на неї не розповсюджується положення ст. 6 вказаного Закону.

Також апелянт зауважив, що в період перебування позивача у спецпоселенні вона була малолітньою особою, отже не могла набути трудовий стаж.

ОСОБА_1 не скористалась правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, однак направила суду копію листа Херсонської регіональної комісії з реабілітації жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років від 25.06.2019р., яким повідомлено, що вона є реабілітованою особою та має право на передбачені чинним законодавством пільги, а також копію посвідчення реабілітованого серії НОМЕР_1 від 01.11.2019р.

Враховуючи відсутність клопотань від учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ) на підставі рішення особливої наради при МДБ СРСР, як член сім`ї учасника підпілля ОУН, 21.10.1947р. була примусово виселена із с. Залісці, Шумського району Тернопільської області до спецпоселення в Кемеровську область.

На підставі статті 3 Закону Української РСР від 17.04.1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вона була реабілітована, що підтверджується довідкою Управління внутрішніх справ Тернопільської області від 11.05.1995 року (а.с.13).

11 квітня та 01липня 2019 року позивач звернулась до ГУ ПФУ в Херсонській області із заявами, в яких просила зарахувати до її трудового стажу у потрійному розмірі період перебування у спецпоселенні в Кемеровській області відповідно до ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Рішеннями від 18.04.2019 р. та від 15.07.2019 р. пенсійний орган відмовив у задоволенні вказаних заяв, посилаючись на те, що заявниця є дитиною репресованої особи, тобто потерпілою від репресій, а тому підстави для зарахування в потрійному розмірі періоду її перебування у спецпоселенні, як репресованій особі, відсутні.

Протиправна бездіяльність пенсійного органу щодо не зарахування до трудового стажу позивача періоду її перебування у спецпоселенні в Кемеровській області у потрійному розмірі є предметом спору у даній справі.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляції та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17 квітня 1991 року №962-XII (далі Закон №962-XII), дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Згідно ст. 1 Закону №962-XII, метою цього Закону є відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів.

У ст.11 Закону № 962-ХІІ наведено значення термінів, які вживаються в цьому Законі.

Так, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення;

позасудові органи - особливі наради при Міністерстві державної безпеки, а також будь-які інші позасудові органи, що діяли у 1917-1991 роках та призначали санкції за кримінальним законодавством або аналогічні їм;

репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом;

соціальний мотив - застосування репресій на підставі належності особи або членів її сім`ї до дворянства, офіцерства, купецтва, торгівців, підприємців, духовенства, чиновництва, заможного селянства, іншої соціальної групи або на підставі визнання особи чи членів її сім`ї соціально небезпечними чи соціально шкідливими з політичних чи ідеологічних мотивів;

територія України - територія України станом на 24 серпня 1991 року, а також території, які у період 1917-1951 років входили до складу УРСР (УСРР), на момент перебування цих територій у складі УРСР (УСРР);

члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Згідно п.2 ст.12 Закону №962-XII реабілітованими визнаються, в тому числі, особи, стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів.

Статтею 13 Закону №962-XII визначено, що потерпілими від репресій визнаються: 1) чоловік або дружина репресованої особи, який/яка на момент здійснення репресії перебували у шлюбі з репресованою особою; 2) діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена; 3) інші особи, які на момент здійснення репресії спільно проживали, були пов`язані спільним побутом з репресованою особою або перебували на утриманні репресованої особи.

Відповідно до п.1 ст.14 Закону №962-XII цей Закон у частині визнання реабілітованими, потерпілими від репресій поширюється на осіб, зазначених у статтях 1-2, 1-3 цього Закону, якщо репресії стосовно таких осіб були здійснені на території України.
При цьому, наведена стаття передбачає, що норми статей 5 і 6 цього Закону поширюються на громадян України, крім випадків, передбачених частиною дев`ятою статті 6 цього Закону.
За змістом ст. 2 Закону №962-XII заслання є однією із форм репресій.

Відповідно до ст. 6 Закону №962-XII реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.
Аналогічна за змістом пільга для реабілітованих осіб, передбачена ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за приписами якої громадянам, необгрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.
Аналіз наведених вище положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що особи, які були примусово виселені з місця їх постійного проживання в Україні до спецпоселення у іншу місцевість (заслання), внаслідок визнання їх позасудовим органом соціально небезпечними чи соціально шкідливими з політичних чи ідеологічних мотивів (соціальний мотив), які в подальшому були реабілітовані, мають право на зарахування до їх трудового стажу періоду перебування у засланні у потрійному розмірі.

При цьому наведені вище положення законодавства не ставлять у залежність набуття особою вказаного права від її віку або статусу (репресована особа або потерпіла від репресій), оскільки у даному випадку мова йде про права реабілітованих осіб.

Водночас, згідно наявних в матеріалах справи довідки Управління внутрішніх справ Тернопільської області від 11.05.1995 року та листа Херсонської регіональної комісії з реабілітації жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років від 25.06.2019 року, копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 01.11.2019 року ОСОБА_1 є реабілітованою особою та має право на зарахування до її трудового стажу періоду перебування у засланні у потрійному розмірі.

При цьому доводи апелянта про те, що позивач має статус особи, потерпілої від репресій, судова колегія вважає безпідставними, оскільки, як вже зазначалось вище, наявні в матеріалах справи докази свідчать, що ОСОБА_1 має статус реабілітованої особи, що не спростовано відповідачем.

Отже, висновок суду першої інстанції про протиправну бездіяльність пенсійного органу щодо не зарахування до трудового стажу позивача періоду її перебування у засланні з 21.10.1947р. по 10.09.1955р. у потрійному розмірі згідно ст. 6 Закону №962-XII, а також наявність підстав для зобов`язання останнього зарахувати вказаний період до трудового стажу позивача з проведенням відповідного перерахунку пенсії є законним та обґрунтованим.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас частина 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.3 ч.6 ст. 12 КАС України до справ незначної складності відносяться, зокрема, справи про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення перерахунку, одержання пенсійних виплат.

Враховуючи, що вказана справа належить до категорії незначної складності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у учасників справи права на касаційне оскарження такого рішення.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя Косцова І.П.
Судді Осіпов Ю.В. Скрипченко В.О.
Повне судове рішення складено 17.01.2020року.