Справа № 420/5107/19
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2020-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/5107/19
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Запорожана Д.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

29.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 1105 від 27.09.2017 року про утримання надміру виплачених сум пенсій, яким визначено суму переплати 89 238,20 грн., яка підлягає поверненню ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області вирішити питання щодо повернення на користь ОСОБА_1 коштів, які були стягнуті згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 1105 від 27.09.2017 року:

- стягнути з відповідача на користь позивача сплачений за подання позову судовий збір.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначав, що він отримує пенсію за вислугою років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». У подальшому позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, відповідачем прийнято рішення №1105 від 27.09.2017 року про утримання надміру виплачених сум пенсій, яким визначено суму переплати 89238,20 грн., яка підлягає поверненню ОСОБА_1 . В обґрунтування вказаного рішення зазначено, що у зв`язку з поновленням па службі 30.04.2013 року відповідно до подання про призначений пенсії від 19.08.2017 року № 133 та копії трудової книжки і отримання пенсії в порушення норм Закону України «про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 30.04.2013 року по 06.11.2015 року з вирахуванням доплати пенсії за період з 07.11.2015 року по 30.09.2017 року. Не погоджуючись з даним рішенням, позивач звернувся до суду, вказуючи на те, що підстави для утримання надміру виплачених сум відсутні, оскільки відсутні зловживання з його сторони.

Представником відповідача надано відзив, в якому він зазначив, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 01.12.2016 року у справі № 815/5129/16 визнано протиправними та скасовано наказ Головного управління МВС України в Одеській області №755 від 12.04.2013 року, в частині, що стосується позивача в частині звільнення з посади та відповідно поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ВДАІ Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області з 29.04.2013 року. Таким чином, керуючись нормою ч.1 ст.2 Закону №2262, визнання факту звільнення позивача зі служби недійсним є підставою для позбавлення його права на отримання пенсії за вислугу років з 30.04.2013 року, оскільки факт звільнення особи зі служби є головною умовою для набуття нею права на призначення пенсії за вислугу років.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №1105 від 27.09.2017 року про утримання надміру виплачених сум пенсій, яким визначено суму переплати 89238,20 грн., яка підлягає поверненню ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вирішити питання щодо повернення на користь ОСОБА_1 коштів, які стягнуті згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 1105 від 27.09.2017 року. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ) на користь ОСОБА_1 сплачений за подання позову судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА :

У період з 2013 року по 2016 року щодо підполковника поліції ОСОБА_1 Суворовським районним судом м. Одеси розглядалась справа № 523/13875/13-к щодо скоєння останнім кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст.27 ч. 3, 366 ч.2 КК України.

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 11.06.2015 року у справі № 523/13875/13-к (1-кп/523/22/15) визнано невинуватим ОСОБА_1 у пред`явленому обвинуваченні за ст.ст.27 ч. 3, 366 ч.2 КК України та виправдано його в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Зазначений вирок залишено в силі за результатами перегляду судового рішення судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 01.12.2016 року у справі №815/5129/16 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС України в Одеській області №755 від 12.04.2013 року в частині, що стосується позивача та наказ №174 о/с від 23.04.2013 року в частині звільнення з органів внутрішніх справ позивача: поновлено позивача на посаді начальника ВДАІ Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області з 29.04.2013 р. та стягнуто з Головного управління МВС України в Одеській області на користь позивача середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 29.04.2013 року по 29.04.2014 року у частині поновлення на посаді та стягнення середньомісячного грошового утримання за час вимушеного прогулу за 1 (один) місць допущено негайне виконання судового рішення. Зазначена постанова суду набрала законної сили 26.01.2017 року.

Додатковою постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2017 року у справі № 815/5129/16 пункт 4 резолютивної частини постанови суду від 01.12.2016 року викладено в наступній редакції, зазначивши про стягнення з Головного управління МВС України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 29.04.2013 року по 29.04.2014 року в розмірі 36779 грн. 63 коп.

02.08.2019 року (вик. № 14/1-С-378) за результатами розгляду відповідної заяви позивача Ліквідаційною комісією Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області повідомлено, що згідно постанови Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2017 року у справі № 815/5129/16 стягнуто грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 29.04.2013 року по 29.04.2014 року в розмірі 36779,63 гри., яке перераховано позивачу на картковий рахунок у липні 2017 року у сумі 30701,64 грн. та у вересні 2017 року у сумі 5526,29 грн. При цьому зазначено, що в архівному відділі управління режиму та технічного захисту інформації ГУНИ в Одеській області відсутні особові картки позивача про грошове забезпечення за період роботи з 2013 року по 2015 року.

Тобто, позивачем у зв`язку з виконанням Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області постанови суду отримано грошове забезпечення за час вимушеного прогулу виключно за період з 29.04.2013 року по 29.04.2014 року в розмірі 36779,63 коп. тобто за один рік з моменту звільнення.

Разом з тим, після прийняття Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області відповідного рішення про звільнення позивача, позивачем оформлено пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

У подальшому позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Однак, відповідачем прийнято рішення №1105 від 27.09.2017 року про утримання надміру виплачених сум пенсій, яким визначено суму переплати 89238,20 грн., яка підлягає поверненню ОСОБА_1 .

В обґрунтування вказаного рішення зазначено, що у зв`язку з поновленням на службі 30.04.2013 року відповідно до подання про призначення пенсії від 19.08.2017 року № 133 та копії трудової книжки і отримання пенсії в порушення норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 30.04.2013 року по 06.11.2015 року з вирахуванням доплати пенсії за період з 07.11.2015 року по 30.09.2017 року.

Позивач не погоджується із зазначеним рішенням відповідача, вважає його протиправним та таким, то порушує його конституційне право на соціальний захист.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пенсійне забезпечення громадян України, порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовим актами.

Згідно до вимог ч.1ст.58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Згідно з приписами ст.101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Тобто, саме на Пенсійний фонд покладено обов`язок щодо здійснення виплат пенсій з урахуванням вимог пенсійного законодавства, а також щодо контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, що виключає можливість виплати пенсій, виплата яких не передбачена чинним законодавством, навіть за умови послідуючого відшкодування відповідних витрат Пенсійного фонду сторонніми особами.

Статтею 1215 Цивільного кодексу України встановлено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Приписами ст.50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року встановлено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Процедура стягнення врегульована Порядком повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України №6-4 від 21 березня 2003 року, та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15 травня 2003 року за №374/7695.

Згідно з п. 3 Порядку № 6-4 суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Рішення про стягнення приймає територіальний орган Пенсійного фонду України, в якому пенсіонер перебуває на обліку як одержувач пенсії (додаток 1).

У відповідності до ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.

Відрахування на підставі рішень органу, що призначає пенсії, провадяться в розмірі не більше 20 процентів пенсії понад відрахування з інших підстав.

В усіх випадках звернення стягнень на пенсію за пенсіонером зберігається не менш як 50 процентів належної пенсії.

У разі припинення виплати пенсії (внаслідок відновлення здоров`я тощо) до повного погашення заборгованості решта заборгованості стягується в судовому порядку.

Таким чином, підставами для утримання відповідачем зайво сплачених сум пенсії можуть бути лише зловживання з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних.

Вказаний перелік підстав для утримання надміру виплачених сум пенсії є вичерпним.

Однак, судом не встановлено фактів недобросовісної поведінки позивача чи факти зловживань, які відповідно до частини 2 статті 77 КАС України повинен довести відповідач, тому покликання Пенсійного фонду України про наявність підстав для стягнення з позивача зайво отриманої суми пенсії є необґрунтованими.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно по положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Також, приймаючи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини, принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, n. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, п. 40, від 13.12.2007, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п. 67, від 11.06.2009).

Перераховані виплати не підлягають поверненню за умови, що особа, яка зробила такі виплати, здійснила їх, по-перше, добровільно, по-друге, за відсутності рахункової помилки з її боку і, по-третє, за відсутності недобросовісності з боку набувача. Тобто, якщо, наприклад, виплата стала наслідком якоїсь іншої помилки платника (помилки у документах тощо), вищеперераховані виплати поверненню не підлягають.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Вербицька Н. В. Запорожан Д.В.