Справа № 420/4310/19
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2020-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/4310/19

Категорія: 106020000 Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.
Місце ухвалення: м. Одеса
Дата складання повного тексту: 20.09.2019 р.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів ОСОБА_1

Ступакової І.Г.

у зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справа розглянута згідно п.1 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до військової частини (далі в/ч) НОМЕР_1 про:

- визнання протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 липня 2017 року (по день виключення із списків особового складу військової частини);

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 липня 2017 року (по день виключення із списків особового складу військової частини);

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за несвоєчасно виплачену йому індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по день фактичної виплати суми індексації грошового забезпечення.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що він проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 на посаді начальника відділу зберігання, був звільнений з військової служби в запас та виключений із списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення з 31 липня 2017 року. При цьому, з огляду на довідку від 30 травня 2018 року №1252, позивачу за період з 01 січня 2016 року по 31 липня 2017 року не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення. 18 квітня 2019 року позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 з проханням нарахувати та виплатити йому за період з 01 січня 2016 року по 31 липня 2017 року індексацію грошового забезпечення та видати довідку про виплачене йому грошове забезпечення за період проходження військової служби з 01 січня 2016 року по 31 липня 2017 року. Однак, листом від 13 червня 2019 року №1494 позивачу було відмовлено в нарахування та виплаті індексації грошового забезпечення, з огляду на відсутність можливості в межах наявного фінансового ресурсу виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям. При цьому, довідку про виплачене позивачу грошове забезпечення за період проходження служби з 01 січня 2016 року по липень 2017 року надано не було. Такі дії відповідача позивач вважає протиправними та такими, що порушують встановлене ст. 43 Конституції України право позивача на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 01 січня 2016 року по 31 липня 2017 року не має можливості, так як згідно роз`яснень Міністерства соціальної політики України (вих.№220/5140 від 04 липня 2017 року та від 18 липня 2017 року вих.№248/3/91863) механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає. У період з 01 січня 2016 року по 31 липня 2017 року в Міністерстві оборони кошти для виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям були відсутні. Фінансування військових частин в цей період здійснювалось виключно на виплату щомісячного грошового забезпечення військовослужбовцям, винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції та інших одноразових виплат.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_2 до в/ч НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення, зобов`язання вчинити дії.

Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 липня 2017 року (по день виключення із списків особового складу військової частини).

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 липня 2017 року (по день виключення із списків особового складу військової частини).

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги:

- нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 липня 2017 року не має можливості, так як згідно роз`яснень Міністерства соціальної політики України (вих.№220/5140 від 04 липня 2017 року та від 18 липня 2017 року вих.№248/3/91863) механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає;

- відповідно до ст. 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік;

- в період з 01 січня 2016 по 31 грудня 2016 року в Міністерстві оборони кошти для виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям були відсутні. Фінансування військових частин в цей період здійснювалось виключно на виплату щомісячного грошового забезпечення військовослужбовцям, винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції та інших одноразових виплат.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не подано.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

Відповідно до наказу т.в.о. першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 04 травня 2017 року №80 (по особовому складу), ОСОБА_2 звільнено з військової служби у запас.

Вказаний наказ реалізований згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 №116 (по стройовій частині) від 16 червня 2017 року, яким ОСОБА_2 звільнено з військової служби та з 31 липня 2017 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до довідки від 30 травня 2018 року №1252 про виплачене грошове забезпечення за період проходження військової служби у в/ч НОМЕР_1 на військовослужбовця майора ОСОБА_2 з серпня 2015 року по липень 2017 року, індексація грошового забезпечення ОСОБА_2 у період з 01 січня 2016 року по 31 липня 2017 року не нараховувалася та не виплачувалася.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-14, 73, 74, 77, 78 КАС України, ч.1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ст.ст. 1, 2, 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ст.ст. 1, 2, 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", п.1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно ч.1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Статтями 1 та 2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Так, ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Так, ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" встановлено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст.ст. 2, 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у ч.1 цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення регулюються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078).

Пунктом 1-1 Порядку №1078 визначено, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року №491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Відповідно п.4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Таким чином, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці та відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, апелянт посилається на те, що у межах коштів ВЧ НОМЕР_1 , передбачених на виплату грошового забезпечення, виплата індексації грошового забезпечення є неможливою.

Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08 листопада 2005 року, заява №63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, судова колегія зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Судова колегія вважає необґрунтованими твердження апелянта про те, що проведення індексації грошових доходів здійснюється виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів є необґрунтованими, оскільки ч.6 ст. 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", на яку посилається апелянт, не обмежує проведення, передбачених чинним законодавством України, виплат, а вказує на джерела походження цих коштів.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17, від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18.

Зважаючи на вищенаведене, судова колегія вважає безпідставними посилання апелянта на роз`яснення Міністерства соціальної політики України, згідно якого відсутній механізм нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення є протиправними.

Крім того судова колегія вважає необхідним зазначити наступне.

Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за несвоєчасно виплачену йому індексацію грошового забезпечення (суд першої інстанції виходив з того, що компенсація нараховується та виплачується лише у випадку затримки виплати вже нарахованих сум грошового забезпечення). В цій частині судове рішення не оскаржується. Оскільки суд апеляційної інстанції розглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тому судова колегія не надає оцінки рішенню суду першої інстанції в цій частині.

Судова колегія не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, судова колегія,
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий: Бітов А.І.
Суддя: Суддя: Ступакова І.Г. Лук`янчук О.В.