Справа № 826/11851/18
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2020-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2020 року м. Київ № 826/11851/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до третя особа: Військової частини НОМЕР_1 Національне агентство з питань запобігання корупції
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення понесених витрат,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 (далі-позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), за участі третьої особи: Національне агентство з питань запобігання корупції, в якому просить суд (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог):
« - визнати рішення і дії відповідача - військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) в частині не оформлення відповідним наказом моєї вимушеної затримки у службовому відрядженні понад строки вказані у Посвідченні про відрядження від 25.04.2018 №714 з незалежних від мене обставин, а саме у зв`язку із хворобою та не відшкодуванням мені понесених у відрядженні витрат - неправомірними і незаконними;
- зобов`язати відповідача військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) вчинити необхідні дії щодо оформлення відповідним наказом моєї вимушеної затримки у службовому відрядженні понад строки вказані у Посвідченні про відрядження від 25.04.2018 №714 з незалежних від мене обставин, а саме у зв`язку із хворобою;
- стягнути з відповідача військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) суму не відшкодованих мені витрат на відрядження у розмірі - 2077,87 (дві тисячі сімдесят сім грн. 87 коп.);
- визнати рішення і дії уповноважених осіб відповідача військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) в частині притягнення мене до дисциплінарної відповідальності, зокрема: накладення дисциплінарного стягнення оголошення суворої догани, згідно із наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майора ОСОБА_2 від 11.06.2018 № 730 "Про результати службового розслідування за фактом порушення порядку звільнення від виконання службових обов`язків" неправомірними і незаконними;
- скасувати наказ відповідача військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) від 11.06.2018 № 730 в частині накладення на мене дисциплінарного стягнення оголошення суворої догани;
- зобов`язати відповідача - військову частину НОМЕР_1 (ЄДРІІОУ: НОМЕР_2 ) внести відповідні зміни у наказ командира військової частини НОМЕР_1 "Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 за червень 2018 року", здійснити перерахунок розміру належного мені грошового забезпечення за червень 2018 року та виплатити мені недоотриману суму грошового забезпечення».
Позовні вимоги обґрунтовані бездіяльністю з боку відповідача щодо не оформлення відповідним наказом вимушеної затримки позивача у службовому відрядженні понад строки вказані у Посвідченні про відрядження від 25.04.2018 №714 у зв`язку із хворобою та не відшкодуванням йому понесених у відрядженні витрат, та безпідставністю та незаконністю притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.
Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав правомірності дій.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 з 01.08.1994 проходить військову службу в Збройних Силах України згідно з посвідченням офіцера серії НОМЕР_3 .
З 01.07.2013 набув чинності укладений між позивачем та Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, укладений терміном на 7 років.
З 17.10.2017 позивач проходить службу на посаді старшого офіцера відділу комплектування офіцерами управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині).
25 квітня 2018 року ОСОБА_1 видано посвідчення про відрядження від 25.04.2018 №714 до Апеляційного суду м. Києва терміном 02 діб з 26.04.2018, мета участь в судовому засіданні.
Як зазначає позивач, у зв`язку з вимушеною затримкою в службовому відрядженні з незалежних причин в період з 28.04.2018 по 24.05.2018, ОСОБА_1 25.05.2018 прибув із службового відрядження до місця проходження служби у військову частину НОМЕР_1 .
05 червня 2018 року про обставини затримки у відрядженні позивач доповів командиру рапортом.
Наказом від 01.06.2018 №691 призначено провести службове розслідування щодо ОСОБА_1 .
Наказом від 11.06.2018 №730 «Про результати службового розслідування за фактом порушення порядку звільнення від виконання службових обов`язків» на полковника ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана».
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення).
Пунктами 145, 146 вказаного Положення передбачено випадки, коли військовослужбовці можуть бути направлені у відрядження самостійно або у складі військового підрозділу (команди) з метою, в тому числі, участі в засіданнях судів або прибуття за викликом органів досудового розслідування.
Військовослужбовці направляються у відрядження за рішенням командирів (начальників) військових частин або старших командирів (начальників), про що видається наказ командира (начальника) військової частини по стройовій частині.
Військовослужбовцям, які направляються у відрядження, видається посвідчення про відрядження встановленого зразка.
Військовослужбовці після прибуття до пункту відрядження зобов`язані в установлений строк з`явитися до посадової особи, в розпорядження якої вони відряджені, повідомити командування своєї військової частини про прибуття, стати в установленому порядку на облік і виконувати поставлені завдання.
Відповідно до п. 2 Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил, затвердженої наказом Міністерства оборони від 20 лютого 2017 року N 105 (далі Інструкція) відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).
Положеннями п. 3 Інструкції, зокрема, передбачено, що рішення про направлення військовослужбовців у відрядження (за наявності бюджетних асигнувань) та відшкодування витрат на відрядження приймають у військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях - командир (начальник, керівник) військової частини (військового навчального закладу, військового підрозділу вищого навчального закладу, установи, організації). Рішення про направлення військовослужбовців у відрядження оформляється відповідним наказом, в якому зазначаються: пункт призначення; найменування військової частини (установи, організації), куди відряджається військовослужбовець; строк та терміни відрядження; мета відрядження. На підставі наказу про направлення у відрядження військовослужбовцям оформлюється у встановленому порядку посвідчення про відрядження.
Згідно з п. п. 4, 5 Інструкції № 105 строк відрядження визначається командиром (начальником, керівником), але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі (крім випадків, коли інші строки відрядження визначаються законодавчими та іншими нормативно-правовими актами). Військовослужбовці для виконання службових завдань можуть направлятися у відрядження до Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України та інших органів військового управління строком не більше 5 днів, не враховуючи часу перебування в дорозі, за письмовим рішенням відповідного командира (начальника, керівника) вищого рівня. Зазначений строк може бути продовжено за письмовим рішенням відповідного командира (начальника, керівника) вищого рівня з обов`язковим повідомленням військової частини (установи, організації), яка направляла військовослужбовця у відрядження.
Згідно з п. 21 Інструкції військовослужбовцям, які направлені у відрядження у зв`язку з їх викликом до органів, що проводять досудове розслідування, прокуратури, суду або органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, як свідків, потерпілих, законних представників потерпілих, експертів, спеціалістів, перекладачів, понятих, у межах строків і розмірів, передбачених цією Інструкцією, відшкодування витрат на відрядження здійснюється: до військової прокуратури у військовій частині за місцем проходження служби військовослужбовців за рахунок відповідних асигнувань за кошторисом Міністерства оборони України; до інших органів, що проводять досудове розслідування, прокуратури або суду у військовій частині за місцем проходження служби військовослужбовців за рахунок відповідних асигнувань за кошторисом Міністерства оборони України з подальшим відшкодуванням виплачених сум на вимогу військової частини органом, за викликом якого відряджався військовослужбовець.
Тобто, для визнання відрядження таким, що має на меті виконання службового завдання, пов`язаного з участі у судовому засіданні, відповідний судовий спір має стосуватися представництва інтересів місця проходження служби або ЗСУ в цілому.
З матеріалів справи вбачається, що судове засідання, для участі в якому позивач був відряджений, призначено за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 05.04.2018 (апеляційне провадження №11сс/796/2338/2018.)
Відтак, з матеріалами справи підтверджується, що позивач не перебував у відрядженні у розумінні пункту 2 Інструкції № 105. Відсутність позивача за місцем проходження служби не мала на меті виконання службового завдання.
А тому, суд не вбачає підстав для відшкодування позивачу витрат на вказане відрядження. При цьому суд вважає, що порядок відшкодування витрат на прибуття до суду має здійснюватися в порядку розподілу судових витрат, встановлених відповідним процесуальним Законом.
Згідно з п. 148 Положення військовослужбовець за наявності поважних причин, що перешкоджають йому своєчасно вибути з пункту відрядження до місця постійної служби (навчання), повинен повідомити про це командира (начальника) військової частини через начальника органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або військового комісара, а в разі їх відсутності - через посадових осіб місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування із зазначенням причин затримки.
Поважними причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), що позбавили його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні бути підтверджені відповідними документами.
Згідно з п. 11, 15, 16 Інструкції №105 причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є хвороба, що позбавила його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні підтверджуватися відповідними документами.
У разі тимчасової непрацездатності відрядженого військовослужбовця йому на загальних підставах відшкодовуються витрати на найм житлового приміщення (крім випадків, коли відряджений військовослужбовець перебуває на стаціонарному лікуванні) і виплачуються добові протягом усього часу, поки він не може за станом здоров`я приступити до виконання службових обов`язків або повернутися до місця проходження служби, але на строк не більше двох місяців.
Тимчасова непрацездатність відрядженого військовослужбовця, а також неможливість за станом здоров`я повернутися до місця проходження служби мають бути засвідчені в установленому порядку.
За рішенням командира (начальника, керівника) може братися до уваги вимушена затримка у відрядженні з не залежних від військовослужбовця причин за наявності підтвердних документів в оригіналі.
Рішення про продовження терміну відрядження, яке приймає командир (начальник, керівник) після прибуття відрядженого військовослужбовця до місця проходження служби на підставі його письмової доповіді, оформляється відповідним наказом.
Так, 26 квітня 2018 року після участі в судовому засіданні у ОСОБА_1 погіршився стан здоров`я, 27.04.2018 останнього госпіталізовано до профільної клініки військової частини НОМЕР_4 .
Перебування ОСОБА_1 з 27.04.2018 на лікуванні у військовій частині НОМЕР_4 м. Ірпінь Київська обл., оформлено наказом від 17.05.2018 №115.
Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого №2340 ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 27.04.2018 по 18.05.2018.
Водночас, 18 травня 2018 року після отримання виписки із медичної карти ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_5 не прибув, до військової частини позивач прибув 25 травня 2018 року, про що командуванням видано наказ №122.
Вказані факти викладені в акті від 08.06.2018 проведення службового розслідування по факту порушення порядку звільнення від виконання службових обов`язків.
Згідно проведеного службового розслідування, підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності слугувало не повідомлення ОСОБА_1 про виписку з лікувального закладу та підстав не прибуття до військової частини 18.05.2018.
Як зазначає позивач, останній, керуючись вимогою ст. 257 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, з 19 по 24 травня 2018 року продовжував амбулаторне лікування за місцем проживання у м. Києві.
Суд погоджується з позивачем, що згідно статті 257 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України висновок про часткове або повне звільнення військовослужбовців строкової військової служби від занять, робіт, несення служби у наряді, а офіцерів та військовослужбовців військової служби за контрактом, - від виконання службових обов`язків дається лікарем, а у військових частинах, де лікар за штатом не передбачений, - фельдшером не більше ніж на шість діб. У разі потреби термін звільнення може бути продовжено. Рекомендації лікаря (фельдшера) про часткове або повне звільнення від виконання обов`язків підлягають виконанню посадовими особами.
Так, згідно виписки з медичної картки ОСОБА_1 , лікарем рекомендовано звільнення позивача від службових обов`язків на шість діб.
Натомість , згідно статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.
В свою чергу, ОСОБА_1 не повідомив про вищевикладені обставини керівництву, зокрема, і про продовження лікування за місцем проживання, що позивачем не спростовується.
Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки позивач у встановленому чинним законодавством порядку, як військовослужбовець, не був звільнений від виконання службових обов`язків на підставі тимчасової непрацездатності та з відповідним повідомленням до командування не звертався, відповідачем правомірно винесено оскаржуваний наказ від 11.06.2018 №730 про накладення дисциплінарного стягнення.
Інші твердження позивача не спростовують висновків суду, зроблених в ході судового розгляду справи.
Суд також відмовляє в задоволенні решти позовних вимог з огляду на вищевикладені висновки суду та їх похідних характер.
Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищенаведене у сукупності, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та відмову в задоволенні позову.
Керуючись статтями 72-77, 241-246, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В :
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.К. Каракашьян