Справа № 240/11529/19
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2020-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гуріна Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,
11 листопада 2019 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просить:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення розрахунку та виплати при звільненні ОСОБА_1 компенсації за неотримане ним під час військової служби речове майно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане ним, під час військової служби речове майно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 довідку-розрахунок вартості речового майна, що підлягало до видачі.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що звернувся до відповідача із заявою про проведення виплати нарахованої грошової компенсації за недоотримане речове майно, однак отримав відмову з посиланням на те, що на момент звільнення зі служби, Закон №2011 передбачав право на отримання такої компенсації лише військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, а відповідно пункт 3 Порядку №178 не підлягає застосуванню, оскільки суперечить нормам Закону №2011. Позивач, вважаючи таку відмову протиправною, звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
6 грудня 2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 2 грудня 2019 року №8143 (а.с.20-23), в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. На обґрунтування заперечень зазначив, що позивач під час проходження військової служби з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 про виплату грошової компенсації за невикористане речове майно не звертався. Вказує, що право на отримання грошової компенсації за неодержане речове майно належить виключно військовослужбовцям, які безпосередньо проходять військову службу, і не поширюється на військовослужбовців, звільнених з військової служби. Зазначає, що позивачем пропущено строки звернення до суду з позовом про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, оскільки частина 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, а ОСОБА_1 повинен був дізнатися і дізнався порушення, на його думку, своїх прав з моменту отримання витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №132 від 3 червня 2015 року. Просить відмовити у задоволенні позову.
Частиною 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до положень частини 5 статті 262, частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Збройних силах України.
Під час проходження військової служби позивач перебував на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 №91-рс від 3 червня 2015 року ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас відповідно до пункту «Б» частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) (а.с.12).
Відповідно до наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 (по стройовій частині) від 3 червня 2015 року №132 виключений зі списків особового складу частини, усіх видів забезпечення (а.с.13).
При звільненні ОСОБА_1 не була виплачена компенсація за неотримане під час проходження військової служби речове майно.
Оскільки відповідних виплат не було здійснено, позивач 2 жовтня 2019 року звернувся до керівництва Військової частини НОМЕР_1 із заявою (а.с.15), на яку отримав відповідь військової частини НОМЕР_1 №6483 від 10 жовтня 2019 року, згідно з якою він не має права на отримання при звільненні компенсації неотриманого речового забезпечення, оскільки Постанова КМ України №178 від 16 березня 2016 року та наказ МОУ №232 від 26 квітня 2016 року, які врегульовують ці питання, прийняті після звільнення ОСОБА_1 (а.с.16).
Вважаючи такі дії Військової частини НОМЕР_1 протиправними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховується, що статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20 грудня 1991 року (далі - Закон №2011-XII) передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу у суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-XII).
За змістом частини 1 статті 9-1 Закону №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Статтею 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - №2011-XII) продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України".
На час звільнення позивача зі служби та на час виключення зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, діяло Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444 (далі - Положення №1444), яке регулювало порядок речового забезпечення військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів Збройних Сил та інших військових формувань, а також військових ліцеїстів у мирний час.
Пунктом 4 Положення №1444 визначено, що речове майно відпускається військовим частинам у порядку, встановленому Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України норм забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час (далі - норми забезпечення речовим майном військовослужбовців), а також відповідно до затверджених Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади норм утримання цього майна на одного військовослужбовця (працівника) у військових частинах або на одне ліжко в лікувальних закладах.
Відповідно до пункту 27 Положення №1444, військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.
У разі звільнення у запас військовослужбовцю видається речовий атестат, який додається до особової справи. Якщо протягом 12 місяців після звільнення військовослужбовець буде призваний із запасу, до його забезпечення зараховується раніше отримане речове майно.
Відповідно до підпункту 3.1.12 Порядку, грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі (додаток 4), яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів. Перелік предметів із визначенням заготівельної вартості на початку кожного року Департамент постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України надає до Центрального управління речового забезпечення".
Пунктом 1 статті 9-1 Закону №2011-XII, в редакції, що була чинною на час виключення позивача зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, військовослужбовцям гарантувалось право на грошову компенсацію за неотримане речове майно, порядок здійснення якої повинен був визначатись Кабінетом Міністрів України (абзац 2).
Суд звертає увагу на те, що на час існування спірних правовідносин було чинним Положення №1444 прийняте Кабінетом Міністрів України, яке визначало порядок речового забезпечення військовослужбовців, пунктом 27 якого встановлювалось, що військовослужбовці, звільнені у запас чи відставку з правом носіння військової форми одягу за їх бажанням могли отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення.
Разом з тим, Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців" від 1 липня 2015 року №567-VIII, яким внесені зміни до пункту 1 статті 9-1 Закону №2011-XII, що набрали чинності 30 липня 2015 року, Кабінет Міністрів України зобов`язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом (пункт 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення"). Порядку, який би безпосередньо регулював механізм здійснення виплати військовослужбовцям грошової компенсації за неотримане речове майно на час існування спірних правовідносин Кабінетом Міністрів України прийнято не було.
Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція, пункт 1 статті 32 Конвенції) у своєму рішенні по справі "Кечко проти України" від 8 листопада 2005 року, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23).
Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання, що мало місце у випадку спірних правовідносин.
Враховуючи викладене, суд вважає безпідставним посилання відповідача на пункт 2 статті 9-1 Закону №2011-XII у редакції, що діяла до 30 липня 2015 року, який передбачав виплату грошової компенсації виключно військовослужбовцям, котрі проходили військову службу за контрактом або перебували на кадровій військовій службі, а також на судові рішення Верховного Суду України, у яких викладені висновки щодо застосування норми права у наведеній редакції. У зв`язку з цим, також не заслуговують на увагу твердження відповідача, викладене у листі №6483 від 10 жовтня 2019 року про невідповідність пункту 27 Положення нормам Закону №2011-XII і неможливості застосування даного Положення до спірних правовідносин.
Отже, позивач на момент виключення позивача зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, відповідав умовам, необхідним для виплати йому грошової компенсації за невикористане речове майно і чинне законодавство передбачало можливість здійснення виплати цієї компенсації.
Та обставина, що підпунктом 3.1.12 Порядку передбачено виплату грошової компенсації замість речового майна, що підлягає, а не підлягало, видачі, сама по собі, не позбавляє військовослужбовців права на її отримання, оскільки таке право гарантувалось чинним законодавством, а саме, статтею 9-1 Закону №2011-XII та пунктом 27 Положення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №825/3519/15-а.
Згідно з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10 грудня 2008 року №1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Щодо викладених доводів представника відповідача у відзиві про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, суд наголошує, що відповідачем в порушення положення статей 166, 167 Кодексу адміністративного судочинства України клопотання про залишення позовної заяви без розгляду не викладено окремим письмовим документом із дотриманням вимог, визначених статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України.
Крім того, викладення у відзиві на адміністративний позов заяв та клопотань не передбачено чинними нормами процесуального законодавства та суперечить статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно з частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Щодо суті клопотання, то з матеріалів справи вбачається, що при звільненні та виключенні позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, питання щодо виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно вирішено не було, довідка про вартість неотриманого речового майна ОСОБА_1 не видавалась.
Отже, позивач не був обізнаний у тому, що з ним не проведено повного розрахунку при звільненні, а тому надав згоду на виключення його зі списків особового складу.
Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі №803/963/17 вказав, що враховуючи, що позивачу на день виключення його зі списків особового складу військової частини не було видано довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, в якій зазначається сума такої грошової компенсації, тому Верховний Суд вважає правильними висновки судів попередніх інстанції щодо задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу в день виключення із списків особового складу частини грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно, зобов`язання відповідача провести розрахунок неотриманого речового майна та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно.
Суд вважає також помилковим посилання сторін на норми Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, оскільки він набрав чинності після звільнення позивача зі служби та виключення зі списків військової частини та всіх видів забезпечення.
Частиною 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного суду України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного суду України, визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідачем в порушення частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного суду України не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність ненарахування та невиплати компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат у даній адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України,
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення розрахунку та виплати при звільненні ОСОБА_1 компенсації за неотримане ним під час військової служби речове майно.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане ним, під час військової служби речове майно.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 довідку-розрахунок вартості речового майна, що підлягало до видачі.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.М. Гурін