Справа № 643/17201/18
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

15 січня 2020 року

Київ

справа №643/17201/18

адміністративне провадження №П/9901/586/19

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Желєзного І.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України ОСОБА_3, Верховної Ради України про визнання протиправними та скасування указів Президента України, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до Президента України ОСОБА_3, Верховної Ради України, в якому просить визнати протиправними та скасувати укази Президента України від 26 листопада 2018 року №390, №393; зобов`язати відповідачів в рівних частинах компенсувати завдану йому моральну шкоду в розмірі 100 000 000,00 грн та втрачену вигоду в розмірі 30 000 00,00 грн.

Окрім цього, 29 листопада 2018 року позивачем подано до Московського районного суду м. Харкова позовну заяву про об`єднання позовних вимог в одному провадженні, в якій просить: скасувати рішення і укази Президента України, вказані ним у даній справі, оскільки вони взаємопов`язані з Законом України «Про затвердження Указу Президента України №393 «Про введення воєнного стану в Україні»»; скасувати рішення Ради національної безпеки та оборони України, вказані Президентом України ОСОБА_3 в указах №390/2018, №391/2018, №392/2018, №393/2018; визнати недійсним Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»»; скасувати, укази Президента України ОСОБА_3 №390/2018, №391/2018, №392/2018; обєднати позовні вимоги.

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 03 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 передано за підсудністю на розгляд Київському окружному адміністративному суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2019 року адміністративну справу передано на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва за підсудністю.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року адміністративну справу передано на розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України ОСОБА_3, Верховної Ради України про визнання протиправними та скасування указів Президента України, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Верховний Суд, постановляючи зазначену ухвалу, виходив з наступного.

За правилами частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим, зокрема, статтями 160, 161 цього Кодексу.

Так, з`ясовуючи питання відповідності позовної заяви вимогам, встановленим статтями 160, 161 КАС України, Верховним Судом встановлено наступні недоліки позовної заяви, викладені в ухвалі від 02 грудня 2019 року:

1) позивачем нечітко сформульовано позовні вимоги, обставини, на яких вони ґрунтуються; зі змісту позовних вимог не вбачається, до кого вони заявлені;

2) позивачем не зазначено власного письмового підтвердження про те, що ним не подано позов з тим самим предметом та з тих самих підстав;

3) позовна заява викладена російською мовою, а не державною (українською) мовою;

4) позивачем не сплачено судовий збір за подання позовної заяви до суду.

У вказаній ухвалі Верховним Судом запропоновано ОСОБА_1 усунути недоліки позовної заяви, а саме: подати позовну заяву, викладену українською мовою, з її копією для направлення відповідачам; надати документ про сплату судового збору у встановленому розмірі у відповідності до заявлених позовних вимог; подати власне письмове підтвердження про те, що позивачем не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; уточнити суб`єктний склад сторін у справі чи позовних вимог (в разі подання позову до декількох відповідачів, зазначити зміст позовних вимог до кожного з відповідачів) та обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Також Судом в ухвалі роз`яснено позивачу, що в разі неусунення недоліків позовної заяви у встановлений строк заява буде повернута відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України.

Щодо нечіткого формулювання позивачем позовних вимог та обставин, на яких вони ґрунтуються, а також незазначення позивачем змісту позовних вимог до кожного із відповідачів як підстави для залишення ухвалою від 02 грудня 2019 року позову без руху, Суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 160 КАС України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до пункту 4 частини 5 статті 160 КАС України однією з обов`язкових вимог позову є зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу, який має формулюватися максимально чітко і зрозуміло, а тому позивач (особа), звертаючись до суду із позовною заявою, повинен чітко зазначити дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що порушили його право, та повинен (повинна) вказати спосіб захисту свого порушеного права.

Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги - це конкретні юридичні факти, з настанням яких суб`єкти публічного права вступають між собою у спірні правовідносини.

Як вбачається із позовної заяви та заяви про об`єднання позовних вимог (фактично заява про збільшення вимог), ОСОБА_1 відповідачами у даній справі вказав Президента України ОСОБА_3 та Верховну Раду України. Однак всупереч імперативним вимогам пункту 4 частини 5 статті 160 КАС України позивачем нечітко сформульовано позовні вимоги та зі змісту таких не вбачається, до кого вони заявлені, а саме у заяві про об`єднання позовних вимог позивач просить, зокрема, скасувати рішення Ради національної безпеки та оборони України, вказані Президентом України ОСОБА_3 в указах №390/2018, №391/2018, №392/2018, №393/2018, а відтак із змісту даної вимоги не вбачається, до кого із відповідачів така пред`явлена. Крім того, позовна заява та заява про об`єднання позовних вимог не містить структурованого викладу обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з абзацом першим пункту 2 частини 1 статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Як зазначено вище, частиною 1 статті 5 КАС України встановлено способи судового захисту, та, зокрема, зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Статтею 19 КАС України визначено справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";

13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";

14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства;

15) спорах, що виникають у зв`язку з оголошенням, проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу.

При цьому, частиною 4 статті 22 КАС України встановлено, що Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Статтею 266 КАС України визначені особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Статтею 266 КАС України, зокрема частиною першою цієї статті, встановлено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; 2) законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів; 3) законності актів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів; 4) законності рішень Вищої ради правосуддя, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат.

Відповідно до частини 4 статті 266 КАС України Верховний Суд за наслідками розгляду адміністративних справ, визначених частиною другою цієї статті, може:

1) визнати акт Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині;

2) визнати дії чи бездіяльність Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів протиправними, зобов`язати Верховну Раду України, Президента України, Вищу раду правосуддя, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію прокурорів вчинити певні дії;

3) застосувати інші наслідки протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності, визначені статтею 245 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 245 КАС України передбачено, зокрема, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, на виконання вимог пункту 4 частини 5 статті 160 КАС України позивачу необхідно було уточнити (правильно зазначити) суб`єктний склад сторін у справі, чітко викласти позовні вимоги та обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, однак дані вимоги ухвали Верховного Суду від 02 грудня 2019 року позивачем не виконані.

Щодо відсутності зазначення позивачем у позовній заяві або ж окремій заяві про те, що ним не подано позов з тим самим предметом та з тих самих підстав до тих же ж відповідачів, Суд звертає увагу на наступне.

Дана вимога передбачена пунктом 11 частини 5 статті 160 КАС України.

Натомість у позовній заяві ОСОБА_1 зазначає «(...) таких же позовів до тих же відповідачів з тих же підстав мною не подано 2 dvd диски з аудіо-відео записом допиту затриманих українських моряків (...)».

Враховуючи нечітке формулювання позивачем своїх доводів, зі змісту даного речення не вбачається дотримання позивачем вимоги, передбаченої пунктом 11 частини 5 статті 160 КАС України.

Окрім цього, Суд звертає увагу, що після подання позовної заяви ОСОБА_1 подано заяву про об`єднання позовних вимог в одному провадженні, в якій викладено нові додаткові позовні вимоги, однак у такій також відсутнє вищевказане посилання.

Щодо викладення ОСОБА_1 позовної заяви російською мовою всупереч вимогам чинного законодавства України, Суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Згідно з частиною 1 статті 15 КАС України судочинство і діловодство в адміністративних судах провадиться державною мовою.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа №10-рп/99) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина 5 статті 10 Конституції України).

Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасників судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють (частина 3 статті 15 КАС України).

Відповідно до частини 4 статті 15 КАС України учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, проте процесуальні документи мають бути подані лише державною мовою.

З огляду на зазначене, позовна заява повинна бути викладена державною (українською) мовою.

Така позиція Верховного Суду щодо питання застосування мови адміністративного судочинства відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 06 липня 2016 року (справа № 21-1092а16) та ухвалах Верховного Суду від 28 травня 2019 року у справі №9901/287/19, від 15 квітня 2019 року у справі №826/18524/16, від 05 квітня 2019 року у справі № 0840/3564/18, від 21 січня 2019 року у справі № 9901/32/19. Вимоги щодо викладення документа процесуального характеру (позовної заяви, касаційної скарги) державною мовою викладені також, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 11-955зі19 (9901/98/19). Підстав для відступлення від цього правового висновку немає.

Суд зауважує, що передбачена чинним законодавством України вимога щодо подання процесуальних документів (у тому числі позовних заяв) державною мовою не є звуженням прав позивача чи дискримінацією останнього за мовною ознакою, оскільки крім послуг перекладача, на законодавчому рівні закріплені серед іншого державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги.

До матеріалів позовної заяви ОСОБА_4 додано копію посвідчення ветерана війни - учасника бойових дій від 16 липня 2015 року № 002045.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» безоплатна правова допомога - правова допомога, що гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел. Правова допомога - надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення. Правові послуги - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; здійснення представництва інтересів особи в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; забезпечення захисту особи від обвинувачення; надання особі допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» право на безоплатну правову допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правову допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правову допомогу у випадках, передбачених цим Законом.

Пунктом 9 частини 1 статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» передбачено, що право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим Законом та іншими законами України мають, зокрема, ветерани війни та особи, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи, які мають особливі заслуги та особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, особи, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, - на всі види правових послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону.

Статтею 13 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» визначено, що безоплатна вторинна правова допомога - вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя. Безоплатна вторинна правова допомога включає такі види правових послуг: захист; здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правову допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; складення документів процесуального характеру.

Враховуючи те, що позивач є ветераном війни - учасником бойових дій, у разі, якщо, зокрема, не володіє державною мовою, він має право реалізувати гарантоване йому державою право на надання правових послуг (зокрема, складання документів процесуального характеру державною мовою) за рахунок Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел. Для реалізації своїх прав позивач має звернутися за правовою допомогою до відповідного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Однак, всупереч вищенаведеному позивач не надав до суду позовну заяву, викладену державною (українською) мовою, та не усунув вказаний недолік, викладений в ухвалі Верховного Суду від 02 грудня 2019 року.

Щодо несплати позивачем судового збору за подання позовної заяви Суд зазначає наступне.

Частиною 3 статті 161 КАС України передбачено, що до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Позивач є ветераном війни - учасником бойових дій (посвідчення ветерана війни - учасника бойових дій від 16 липня 2015 року № 002045), проте останнім ні у позовній заяві, ні у будь-яких інших поданих ним заявах не наведено правового обґрунтування порушення його прав як учасника бойових дій актами відповідачів, про які йдеться у позовній заяві.

Судовий збір - це грошова сума, що сплачується особою, яка звертається до суду. Розмір судового збору визначається законом і залежить від об`єктивних ознак позову (заяви), з яких правовідносин він виник і який предмет позову. Умови сплати судового збору однакові і рівні для всіх позивачів, а пільги щодо його сплати передбачені безпосередньо законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір".

Якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору (частина 8 статті 160 КАС України).

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

У статті 22 цього Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Серед них немає права на звернення до суду зі звільненням від сплати судового збору з вимогами, подібними до тих, з якими позивач звернувся у цій справі.

Отже, позивач звернувся до суду з позовом з приводу оскарження нормативного акта, який не зачіпає порядку, обсягу його соціальних гарантій чи будь-яким іншим чином стосується соціального і правового захисту ветеранів війни, а тому не звільнений від сплати судового збору за подання цієї позовної заяви, що узгоджується з правовою позицією, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №9901/311/19 (провадження № 11-795заі19).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №9901/311/19 (провадження № 11-795заі19) за позовом до Президента України про визнання протиправним та нечинним Указу Президента України від 21 травня 2019 року № 303/2019 «Про дострокове припинення повноважень Верховної Ради України та призначення позачергових виборів» зазначено, що правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Серед них немає права на звернення до суду зі звільненням від сплати судового збору з вимогами, подібними до тих, з якими позивач звернувся у цій справі. Тому при зверненні до суду з таким позовом він не звільняється від оплати судового збору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 зазначено, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. А відтак, Суд при постановленні ухвали від 02 грудня 2019 року про залишення позовної заяви без руху керувався правовою позицією, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №9901/311/19, оскільки така на момент постановлення вказаної ухвали була останньою та обов`язковою для врахування судами.

Підпунктом 1 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) визначено, що при поданні до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання фізичною особою адміністративного позову майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Водночас, оскільки в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового та майнового характеру, а позивач чітко не навів позовні вимоги до кожного з відповідачів з обґрунтуванням позовних вимог, Суд в ухвалі від 02 грудня 2019 року не міг зазначити точну суму судового збору, яка підлягає сплаті за подання такого позову.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Право на доступ до суду як один з аспектів закріпленої у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року гарантії справедливого судочинства не можна розуміти як право особи, що звертається до суду, на власний розсуд обирати, які саме вимоги процесуального закону щодо змісту позовної заяви слід виконувати чи не виконувати.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 9901/68/19.

У пункті 27 рішення у справі "Пелевін проти України" від 20 травня 2010 року (заява № 24402/02), пункті 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21 грудня 2010 року (заява № 45783/05) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі "Ашінгдан проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, N 93).

Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, що може змінюватися відповідно до потреб і ресурсів суспільства; держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі (рішення від 28 жовтня 1998 року у справі "Осман проти Сполученого Королівства" (заява № 23452/94), пункт 53; рішення "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року (заява № 28249/95), пункти 53, 54, 60).

Ухвалу Верховного Суду від 02 грудня 2019 року позивачем отримано 30 грудня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Згідно із частиною другою статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до пункту 6 частини п`ятої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Станом на 15 січня 2019 року жодних документів на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 02 грудня 2019 року не надійшло.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Згідно з частинами 5, 6 статті 169 КАС України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Враховуючи, що позивачем на даний час не усунуто недоліки, зазначені в ухвалі Верховного Суду від 02 грудня 2019 року про залишення позовної заяви без руху, Суд вважає за необхідне позовну заяву повернути позивачу.

Верховний Суд зауважує, що у зв`язку з невиконання позивачем вимог ухвали Верховного Суду від 02 грудня 2019 року про усунення недоліків позовної заяви повернення позовної заяви у даному випадку переслідує легітимну мету та має розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

При цьому, відповідно до частини 8 статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом, отже, дана ухвала не перешкоджає доступу ОСОБА_1 до суду за умови дотримання ним вимог процесуального закону.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 169, 243, 248, 256, 295 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України ОСОБА_3, Верховної Ради України про визнання протиправними та скасування указів Президента України, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - повернути позивачеві.

Роз`яснити, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Судове рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Желєзний