Справа № 826/15582/18
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2020-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Кобаля М.І., Костюк Л.О.

За участю секретаря: Гайворонського В.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 листопада 2019 року, суддя Патратій О.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 1 від 28.04.2017 року, яким нараховано податок на землю за 2017 рік у розмірі 145 740,27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем порушено вимог чинного податкового законодавства України при прийнятті оскаржуваного рішення. Зокрема, як зазначає позивачка, що оскаржуване ППР було винесено без належного розрахунку об`єкту оподаткування, оскільки позивач володіє лише частиною нежитлових приміщень за адресою м. Київ, Харківське шосе, будинок 57, в той час як податок на землю було розраховано лише позивачу за все нежитлове приміщення, а податок на землю повинен розраховуватися на всіх власників нежилових приміщень за вказаною адресою пропорційно їх часток власності.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить повністю скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 23 січня 2008 року, укладеного між Фондом приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , позивачка набула право власності на нежилі приміщення літера "А" з №1 по №17 (групи приміщень №3), №№ V, VI, VII першого поверху, з № 1 по № 11 (групи приміщень №2), загальною площею 991,9 м2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2, сплативши при цьому за вказаний об`єкт нерухомого майна 1 440 000 грн. Договір було нотаріально посвідчено та зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 23.01.2008 року (а.с. 11).

24 березня 2008 року між Фондом приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 підписано акт передачі, згідно якого Фонд приватизації комунального майна передав ОСОБА_2 приватизоване 23.01.2008 року шляхом комерційного конкурсу нежиле приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 453,9 кв.м., відповідно до свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва 03.12.2007 року, серія САВ № 552979.

07 квітня 2008 року право власності на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстроване за ОСОБА_2 в КП "КМ БТІ", що підтверджується реєстраційним посвідченням № 002448 від 07.04.2008 року.

Згідно зі свідоцтвом про шлюб від 19.06.2009 року, актовий запис №1166, ОСОБА_3 змінила прізвище на Добропольську.

В 2009 році у зв`язку з виробничою необхідністю ОСОБА_1 провела реконструкцію належного їй на праві власності нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: було здійснено будівництво підвалу, відповідно до чого площа вказаного нежитлового приміщення збільшилась і склала 991,9 м2, що підтверджується технічним паспортом, виготовленим станом на 12.10.2010 року.

Відповідні обставини встановлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2011 року у справі № 2-2818/11, який зобов`язано КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" зареєструвати право власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення літера "А" з № 1 по № 17 (групи приміщень № 3), №№ V, VI, VII першого поверху з № 1 по № 11 (групи приміщень № 2, загальною площею 991,9 кв. метри, що розташоване по АДРЕСА_2 .

Відповідно до Договору про зміну правового режиму майна та визначення часток у спільній власності, засвідченого приватним нотаріусом Шкодою О.М., № 5406 від 18.11.2017 року, ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_4 , домовились про зміну режиму спільної сумісної власності на нежитлові приміщення літ. "А" з №1 по №17 (групи приміщення №3), літ. "А" з №1 по №13 (групи приміщень №8), №№ V, VI, VII першого поверху з №1 по №11 (групи приміщень №2) загальною площею 991,9 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

У відповідності до зазначеного вище договору, частка ОСОБА_1 у праві спільної власності на нежитлові приміщення складає Ѕ (одна друга). А оскільки загальна площа вказаних нежитлових приміщень дорювнює 991,9 кв.м, відповідно у власності ОСОБА_1 перебуває 495,95 кв.м.

28.04.2017 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві, на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54, п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України, було прийнято податкове повідомлення-рішення № 1, яким ОСОБА_1 нараховано земельний податок з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 145 740,27 грн.

Вважаючи рішення податкового органу протиправним та таким, що прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія судді зазначає наступне.

Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 206 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до п. «в» частини 1 статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Частинами 1, 2 статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з статтями 125, 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (надалі - ПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень Податкового кодексу України з урахуванням критеріїв, які визначені у розділі XIII такого Кодексу.

Згідно з статтею 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, а також земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Пунктом 271.1 статті 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (пункту 274.1 статті 274 ПК України).

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Статтею 289 ПК України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Пунктом 286.5 статті 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Відповідно до пункту 287.6 статті 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

За змістом норм пункту 286.6 статті 286 ПК України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Також відповідно до пункту 287.8 статті 287 ПК України, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Разом з цим, у частині 1, 2, 3 статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).

Згідно приписів статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Згідно п. 287.8 статті 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

За результатами аналізу вищенаведених норм у сукупності, з урахуванням пріоритету норм ПК України, можна дійти висновку про те, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

При цьому, власники будівель, споруд (їх частини), що розташовані на земельній ділянці, сплачують податок за земельні ділянки на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, натомість, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №826/13773/16.

Як убачається із матеріалів справи, на запит позивачки Головним управлінням ДФС у м. Києві було надано лист від 03.08.2018 року № 37737/Д/26-15-13-05-19 щодо розрахунку земельного податку за 2015, 2016 та 2017 роки. З вказаного розрахунку вбачається, що ОСОБА_1 земельний податок за 2017 рік був розрахований з площі земельної ділянки під нежитловим приміщенням, що дорівнює 1071,86 кв.м.

З технічного паспорту будинку № 57 за адресою: м. Київ, Харківське шосе , вбачається, що вказаний будинок має три поверхи нежитлових приміщень.

Разом з тим, з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, слідує, що окрім позивачки, власниками нежитлових приміщень будинку АДРЕСА_2 є : ТОВ "Елада-Київ", ОСОБА_4 , ТОВ "Даял ЛТД".

Крім того, Київським Бюро технічної інвентаризації до суду першої інстанції було надано лист-відповідь № 062/14-13414 від 31.10.2018 року, з наданням відповідних доказів, відповідно до яких власниками нежитлових приміщень будинку АДРЕСА_2 є: ТОВ "Даял ЛТД", ПП "Клуб Перукарів А. Ямпальського", ТОВ "Еллада-Київ", ОСОБА_1 .

Таким чином, оскільки на вказаній земельній ділянці по АДРЕСА_2 , знаходиться декілька об`єктів нерухомого майна, а сама вказана будівля належить на праві спільної часткової власності кільком особам, для визначення розміру земельного податку кожного власника (користувача) земельної ділянки необхідно з`ясувати загальну площу всіх об`єктів нерухомого майна, що на ній знаходяться, а також їх власників (користувачів) з розміром належної їм частки, що дозволить пропорційно вирахувати розмір земельного податку кожного з них.

Проте, як убачається із матеріалів справи податковим органом при визначені розміру земельного податку позивачці за 2017 рік не було виконано вимоги чинного законодавства, земельний податок нараховано з огляду на площу 0,107189 га, як площі земельної ділянки, розташованої під належним ОСОБА_1 нежитловим приміщенням, що не відповідає вимогам п.286.6 ст. 286 Податкового кодексу України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачка як власник нежитлових приміщень в багатоповерховій будівлі наділений обов`язком вносити до бюджету плату за землю (земельний податок) пропорційно до площі нежитлової будівлі, яка їй належить, проте, нарахований розмір земельного податку має відповідати вимогам Податкового кодексу України.

Крім того, відповідальність за неможливість нарахування земельного податку не може покладатися на платника в будь-якому випадку, тоді як це є відповідальність держави в особі контролюючого органу.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано документальних доказів на підтвердження правильності проведеного розрахунку суми грошового зобов`язання визначеним податковим повідомленням-рішенням від 28.04.2017 року № 1 грошового зобов`язання за платежем - земельний податок з фізичних осіб, що є підставою для визнання його протиправним та скасування.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 листопада 2019 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 листопада 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Кобаль М.І.

Костюк Л.О.