Справа № 1.380.2019.005896
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2020-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.005896
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2020 року

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сакалоша В.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненського окружного адміністративного суду за участі третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області про зобов`язання здійснити перерахунок та виплату суддівської винагороди,-

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) до Рівненського окружного адміністративного суду (далі - РОАС, відповідач) з вимогою зобов`язати Рівненський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 , як судді Рівненського окружного адміністративного суду, суддівську винагороду, здійснену з розрахунку посадового окладу у розмірі:

- 10 мінімальних заробітних плат, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, установленої Законом України про Державний бюджет на відповідний рік, за період з 1 січня 2017 року по 4 грудня 2018 року з урахуванням виплачених сум.

- 15 мінімальних заробітних плат, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, установленої Законом України про Державний бюджет на відповідний рік, починаючи з 4 грудня 2018 року по 17 квітня 2019 року з урахуванням виплачених сум.

Ухвалою від 19.11.2019 суд відкрив спрощене позовне провадження в адміністративній справі та залучив до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Рівненській області (далі - ТУ ДСА у Рівненській області, третя особа).

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. ОСОБА_1 є діючою суддею РОАС. Зазначає, що на сьогодні питання розміру суддівської винагороди регулюється двома законами, і у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06.12.2016 має місце певна колізія норм двох різних нормативно-правових актів. Так, Закон №2454-VI передбачає, що посадовий оклад судді визначається залежно від розміру мінімальної заробітної плати, натомість Закон №1774-VII установлює замість неї «розрахункову величину». Вказує, що Конституційним Судом України визнано таким, що не відповідає Конституції України положення ч.3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIIІ. Згідно даного рішення це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а отже позивач вважає, що оскільки станом на день звернення до суду з позовом відноситься до категорії суддів кваліфікаційне оцінювання яких не завершено, то її посадовий оклад має визначатися в мінімальних заробітних платах. За наведених обставин, суддівська винагорода ОСОБА_1 , на її переконання, підлягає перерахуванню.

Відповідач надав відзив на позовну заяву (вх. №48456 від 17.12.2019). З обґрунтуванням позову та викладеними позивачем висновками відповідач не погоджується повністю. Зазначено, що відповідно до Конституції України, розмір винагороди судді встановлюється Законом України «Про судоустрій і статус суддів». 15.05.2018 Законом України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» №2415-VІІ були внесені зміни до п. 3 р. ІІ Закону України №1774-VII та встановлено порядок обчислення грошової допомоги судді із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. Тобто, на думку відповідача, розмір посадового окладу та, відповідно, суддівської винагороди визначається з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не від мінімальної заробітної плати, тому відсутні підстави для обчислення розміру суддівської винагороди ОСОБА_1 виходячи з мінімальної заробітної плати. Щодо покликань позивача на рішення Конституційного Суду України №11-р/2018, то положення ч.3, 10 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» згідно з цим рішенням втратили чинність саме з 04.12.2018, тобто з дня набрання ним чинності. А отже, на переконання відповідача, нарахування суддівської винагороди у розмірі 15 мінімальних заробітних плат повинно здійснюватися лише з 04.12.2018.

Від третьої особи пояснень по суті спору до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 27.06.2013 №352/2013 ОСОБА_1 відповідно до ст.127 та ч. 1 ст. 128 Конституцій України, було призначено строком на п`ять років на посаду судді Рівненського окружного адміністративного суду.

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 17.04.2019 №148/2019 ОСОБА_1 відповідно до ч.5 ст.126, ч.1 ст. 128 та п.п.2 п.16.1 р. XV «Перехідні положення» Конституції України призначено на посаду Рівненського окружного адміністративного суду (як суддю яка пройшла кваліфікаційне оцінювання).

З наведеного вбачається, що до 17.04.2019 ОСОБА_1 відносилася до категорії суддів, кваліфікаційне оцінювання яких не було завершене.

З матеріалів справи слідує, що за період з січня 2017 по грудень 2018 загальна сума нарахованої заробітної плати позивача склала 409080.82 грн.

Не погоджуючись з таким розміром суддівської винагороди, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір суд керувався таким.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402), пунктом 1 частини 3 статті 135 якого встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

Приписами пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 встановлено, що розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить: з 01 січня 2017 року для судді місцевого суду 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; з 01 січня 2018 року для судді місцевого суду 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; з 1 січня 2019 року для судді місцевого суду 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

В свою чергу, пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Згідно пункту 2 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» (від 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами), крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Відповідно до частини 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами) станом на день набрання чинності Законом № 1402 встановлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Крім того, Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192VІII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року 15 мінімальних заробітних плат». Отже, з 04 грудня 2018 року розмір посадового окладу судді місцевого суду, визначеного відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами), становить 15 мінімальних заробітних плат.

З наведеного випливає, що починаючи з 01 січня 2017 року розмір суддівської винагороди судді першої інстанції обчислювався за двома різними формулами. При цьому їх вибір (порядок застосування) залежав від факту проходження суддею кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді. Так, розмір посадового окладу судді до проходження кваліфікаційного оцінювання встановлювався на підставі пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 (суддівська винагорода визначалася відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами)); розмір посадового окладу судді після проходження кваліфікаційного оцінювання встановлювався приписами пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402.

Отже, після 01 січня 2017 року у частини суддів першої інстанції, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, розмір їх винагороди суттєво (в сторону збільшення посадового окладу і встановлення нової надбавки (в залежності від населеного пункту, в якому розміщений суд)) відрізнявся від винагороди судді першої інстанції, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання в силу обставин, що не залежали від його волі, що є загальновідомим фактом.

Як вже встановлено судом як суддю, яка пройшла кваліфікаційне оцінювання ОСОБА_1. було призначено на посада РОАС від 17 квітня 2019 року.

При цьому суд вважає за доцільно зазначити, що кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді судді (позивача по справі) відповідно до вимог Закону № 1402 мало на меті не встановити кваліфікацію судді, а підтвердити ту, яка вже встановлена державою. При цьому, позивач вважається компетентною, доброчесною і такою, що відповідає займаній посаді, доки інше не буде встановлено у визначеному Законом № 1402 порядку.

Також, судом установлено, що РОАС, відповідач по справі, як безпосередній розпорядник бюджетних коштів, здійснював та здійснює нарахування і виплату суддівської винагороди суддям цього ж суду, у тому числі й ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, та доказів протилежного суду не надано, що з 1 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року ОСОБА_1. нараховано суддівську винагороду виходячи з посадового окладу 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року (з 01 січня 2017 року - 16000 гривень) а з 04 грудня 2018 року, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11-р/2018, - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року (з 04 грудня 2018 року - 26430 грн, з 01 січня 2019 року - 28815 грн). Тобто, суддівську винагороду позивачу нараховано та виплачено на підставі пунку 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402.

Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали повноваження на вчинення певних дій та в подальшому діяли виключно в межах тих повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004).

Враховуючи викладене, принцип верховенства права, закріплений у статті 8 Конституції України, у поєднанні з принципом законності, вимагає, щоб дії органів державної влади були ще й правовими.

Згідно Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеціанською комісією на 86-му пленарному засіданні (25-26 березня 2001 року), обов`язковим елементом принципу верховенства права є, зокрема, заборона дискримінації.

Рівність і недопустимість дискримінації особи є фундаментальними цінностями і міжнародного правопорядку, про що наголошено в низці міжнародних правових актів з питань захисту прав і свобод людини та громадянина, ратифікованих (приєднаних) Україною, зокрема в Загальній декларації прав людини від 10 грудня 1948 року (у статтях 1, 2, 7), у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (у статті 14), у Протоколі №12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (у статті 1), у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року (у статтях 14, 26) тощо.

Відповідно до частини другої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Положення статті 24 Конституції України кореспондується зі статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція). Так, Європейський суд з прав людини вказав, що дискримінацією є різниця у відношенні до осіб, які перебувають у однаковому або достатньо схожому становищі, без об`єктивного та обґрунтованого виправдання, іншими словами, якщо немає легітимної мети та балансу між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення у справі «Стек та інші проти Сполученого Королівства» від 06 липня 2005 року, пункт 49 рішення у справі «Унал Текелі проти Туреччини» від 16 листопада 2004 року).

Крім того, слід звернути увагу на те, що, як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні №11-р/2018 від 04 грудня 2018 року: «Судді здійснюють правосуддя шляхом реалізації судової влади в межах повноважень, якими вони наділені відповідно до Основного Закону України та Закону про судоустрій. Судді виконують свої обов`язки на професійній основі, мають однаковий юридичний статус, основу якого становлять спільні елементи, незалежно від місця суду в системі судоустрою чи від адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді. Однаковість юридичного статусу усіх суддів обумовлена, зокрема, наявністю єдиного порядку набуття статусу судді, сукупністю прав та обов`язків судді, єдністю юридичних гарантій, які надають суддям можливість бути неупередженими, об`єктивними, безсторонніми та незалежними. Із набуттям статусу судді пов`язане й набуття передбачених Конституцією та законами України гарантій незалежності, на чому неодноразово наголошував Конституційний Суд України у своїх рішеннях».

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 17 Закону №1402-VIII єдність системи судоустрою забезпечується єдиним статусом суддів. Так, приписами частини 2 статті 52 Закону № 1402 встановлено, що судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судоустрою чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді. Положеннями пункту 8 частини 5 статті 48 цього Закону визначено, що незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

З сукупного аналізу вищевикладеного, можна зробити висновок , що судді однієї інстанції мають одні і ті ж права, у тому числі право на отримання винагороди у одному і тому ж розмірі, що забезпечує їх незалежність. Зазначене передбачає й нарахування (отримання) суддівської винагороди за однією формулою, яка встановлена Законом. При цьому, Конституційний Суд України у своїх рішеннях (від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 04 грудня 2018 року № 11-рп/2018) виходив із того, що належне матеріальне забезпечення, що включає в себе й розмір суддівської винагороди, є однією з конституційних гарантій незалежності судді, що закріплено у статті 126 Конституції України, які спрямовані на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Отже, незалежно від строку повноважень судді, на який його обрали, на п`ять років або безстроково, стосовно яких завершена або не завершена процедура кваліфікаційного оцінювання, за цими суддями зберігається єдиний статус судді та відповідні гарантії суддівської діяльності, складовою яких є у тому числі суддівська винагорода.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні від 01 червня 2016 року №2-рп/2016, держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3 Конституції України) - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Костянтин Маркін проти Російської Федерації» від 22 березня 2012 року зазначив, що держави користуються межами вільного розсуду в оцінюванні того, чи виправдовують відмінності ситуацій, які у решті залишаються аналогічними, різницю у поводженні, і якщо так, то до якої міри.

Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями №40/32 та №40/146 Генеральної асамблеї ООН від 29.11.1985 р. та 13.12.1985 р., передбачають, що термін повноважень суддів, їхня незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, розмір пенсії і вік виходу на пенсію повинні гарантуватися законом.

Монреальська універсальна декларація про незалежність правосуддя також установлює, що строк перебування суддів на посаді, їхня незалежність, соціальні гарантії, адекватна оплата і умови праці гарантуються законом і не можуть скорочуватися.

Крім того, 16 жовтня 2019 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» № 193-ІХ, яким з 01 січня 2020 року усунуто дискримінаційне положення щодо отримання суддівської винагороди, шляхом виключення положень пункту 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VII як дискримінаційних. При цьому законодавець виходив із того, що суддівська винагорода повинна встановлюватися за єдиними правилами для всіх суддів незалежно від умов проходження ними кваліфікаційного оцінювання, оскільки усі судді судової системи мають єдиний правовий статус і є рівними перед законом. Законодавчо закріплене пунктами 22 і 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII нерівне становище суддів, які виконують однакову роботу, в частині розміру отримуваної ними суддівської винагороди є неприпустимим, оскільки суддя вважається компетентним, доброчесним і таким, що відповідає займаній посаді, доки інше не буде встановлено у визначеному законом порядку.

Отже, законодавець наявність дискримінаційного становища суддів в умовах їх оплати визнав та самостійно усунув цей недолік з 1 січня 2020 року, що відповідачем не заперечується.

До того ж, відповідно до Загальної (Універсальної) хартії судді, ухваленої 17 листопада 1999 року Центральною радою Міжнародної асоціації суддів у Тайпеї (Тайвань), винагорода судді не повинна залежати від результатів його роботи.

Також, право на отримання суддівської винагороди в належному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами, як то в частині внесення змін до законодавчих актів, запровадження та ефективної реалізації внутрішніх процедур оцінювання, чи то до формування бюджету.

З огляду на викладене, застосування з 01.01.2018 року відносно позивача положень пункту 23 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402, які не відповідають сукупності приписів частин 1 та 2 статті 24 Конституції та частини 2 статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», суперечить критеріям, закріпленим у частині другій статті 2 КАС України та не узгоджується із принципом верховенства права.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується принципом верховенством права. Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Підстави передбачені ст. 139 КАС України для відшкодування судового збору у суду відсутні

Сторонами, суду не наведено інших доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Керуючись статтями ст.ст. 1, 2, 5, 19, 20, 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Зобов`язати Рівненський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 , як судді Рівненського окружного адміністративного суду, суддівську винагороду, здійснену з розрахунку посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, установленої Законом України про Державний бюджет на відповідний рік, за період з 1 січня 2017 року по 4 грудня 2018 року з урахуванням виплачених сум.

Зобов`язати Рівненський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 , як судді Рівненського окружного адміністративного суду, суддівську винагороду, здійснену з розрахунку посадового окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, установленої Законом України про Державний бюджет на відповідний рік, починаючи з 4 грудня 2018 року по 17 квітня 2019 року з урахуванням виплачених сум.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд.

Суддя В.М. Сакалош