Справа № 640/4305/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2020-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2020 року м. Київ № 640/4305/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відовідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позову, просить: визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо зменшення величини оцінки одного року страхового стажу з 1,35 до 1 відсотка при призначенні позивачу пенсії у відповідності до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" протиправними; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно провести перерахунок раніше призначеної позивачу пенсії згідно пункту 4-3 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058/2003 з урахуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1,35% , або провести новий розрахунок раніше призначеної позивачу пенсії, передбаченої пунктом 4-4 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058/2003 з урахуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1,35%; розповсюдити ці дії на перерахунки пенсії з 01 січня 2017 року, з 22 лютого 2019 року і врахувати при майбутніх перерахунках пенсії та здійснити її виплату з урахуванням раніше виплачених платежів, починаючи з 01 жовтня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що він з березня 2016 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Позивач вказує, що відповідачем безпідставно застосовано при обрахунку йому пенсії за віком пункт 4-3 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який підлягає застосуванню виключно при перерахунку пенсії та не поширюються на правовідносини пов`язані із призначенням пенсії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що при перерахунку пенсії позивача відповідач керувався положеннями пункту 4-3 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яким визначено, що при зменшенні величини оцінки одного року страхового стажу з 1,35% до 1% одночасно підвищено розмір середньої заробітної плати, який використовується при обчисленні пенсії, перерахунок пенсії позивача не мав наслідок зменшення розміру призначеної пенсії. Також відповідач вказав, що зменшення величини оцінки одного року страхового стажу, визначене законодавством, не суперечить нормам Конституції України та правовим позиціям Європейського Суду з прав людини.

У відповіді на відзив позивач вказує, що зазначений відповідачем коефіцієнт пенсії має застосовуватись при призначенні пенсії, при подальших перерахунках призначеної пенсії має застосовуватись лише коефіцієнт індексації, а інші складові залишатись незмінними.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 з березня 2016 року перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в місті Києві та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В жовтні 2017 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві проведено перерахунок пенсії позивача відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» з урахуванням середньої заробітної плати в Україні за 2014-2016 роки 3764,40 грн та страхового стажу, один рік якого дорівнює 1%.

Розмір пенсії позивача з 01 жовтня 2017 року складає 2004,64 грн: 1712,85 грн - основний розмір пенсії, 291,79 грн - доплата.

Позивач в грудні 2018 року звернувся із заявою до відповідача, в якій просив здійснити перерахунок своєї пенсії, застосувавши величину оцінки страхового стажу 1,35%.

Листом від 08 січня 2019 року № 2892/02/К-10595 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повідомило, що перерахунок пенсії позивачу здійснено відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV з урахуванням середньої заробітної плати в Україні за 2014-2016 роки 3764,40 грн та страхового стажу, один рік якого дорівнює 1%.

Не погоджуючись із відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, позивач звернувся до адміністративного суду.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, що позивачу призначено пенсію по інвалідності у 2016 році відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV).

Відповідно до пункту 4-3 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV пенсії, призначені відповідно до цього Закону до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», з 1 жовтня 2017 року перераховуються із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014, 2015, та 2016 роки із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1%.

При цьому суд зазначає, що вказані норми не визнавалися неконституційними в установленому законодавством порядку, що свідчить про відсутність у відповідача правових підстав для їх не застосування.

У зв`язку чим, суд приходить до висновку, що позивач станом на момент свого звернення, вже отримував пенсію за віком, яка була призначена йому раніше, а з 01 жовтня 2017 року йому було лише перераховано пенсію даного виду, з урахуванням нової величини оцінки одного року страхового стажу.

Таким чином, судом встановлено, що пенсія була призначена позивачеві відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ІV до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», а тому перерахунку підлягає пенсія з 01 жовтня 2017 року із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1 %, що узгоджується із вимогами пунктів 4-3, 4-7 Прикінцевих положень Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ІV.

Також суд вважає необхідним зазначити, що при зменшенні величини оцінки одного року страхового стажу з 1,35% до 1% одночасно було підвищено розмір середньої заробітної плати, який використовується при обчисленні пенсій, зокрема позивачу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Суд звертає увагу позивача, що із набранням чинності Закону України від 03 жовтня 2017 №2148-08 було змінено порядок перерахунку пенсії в цілому, а тому при вирішенні питання про те, чи призвели відповідні зміни до звуження змісту та обсягу набутих позивачем прав, слід виходити із комплексного аналізу положень вказаного Закону в цілому, а не лише з оцінки окремої норми.

Крім того, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні «Великода проти України» від 03 червня 2014 року. В зазначеному рішенні Суд вказав, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісландії».

Отже, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування виконано та доведено правомірність своїх дій щодо здійснення перерахунку пенсії позивача з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Зважаючи, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко