Справа № 640/5249/19
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5249/19 Суддя (судді) першої інстанції: Арсірій Р.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Ключковича В.Ю.

за участю секретаря судового засідання Білоус А.С.

позивач: не з`явився;

представник відповідача: Лаптієв А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Народного депутата України ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року про закриття провадження у справі за адміністративним позовом Народного депутата України ОСОБА_1 до Голови Верховної Ради України Парубія Андрія Володимировича про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Народний депутат України ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Голови Верховної Ради України Парубія Андрія Володимировича, в якому просить:

1. Визнати бездіяльність Голови Верховної Ради України, яка полягає у невизначенні кандидатури на посаду Керівника Апарату Верховної Ради України та неподанні відповідної пропозиції Верховній Раді України щодо такої кандидатури для прийняття рішення про призначення на цю посаду, протиправною.

2. Зобов`язати Голову Верховної Ради України визначити кандидатуру на посаду керівника Апарату Верховної Ради України та запропонувати її Верховній Раді України для прийняття Верховною Радою України відповідного рішення про призначення на цю посаду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.04.2019 р. відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.11.2019 р. провадження у справі закрито.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції порушено право позивача на доступ до правосуддя, оскільки справа перебувала в провадженні суду 219 днів після відкриття провадження у справі. Зазначає, що колишній Голова Верховної Ради України ОСОБА_2 залишається публічною особою - Народним депутатом України ІХ скликання та членом Комітету Верховної Ради України з питань національної безпеки, оборони та розвідки, а тому йому діям (бездіяльності) в період перебування на посаді Голови Верховної Ради України VIIІ скликання на предмет відповідності законодавству має бути надана правова оцінка.

Також апелянт вказує на те, що суд першої інстанції проігнорував одну із двох вимог позову, а саме: про визнання бездіяльності Голови Верховної Ради України Парубія А.В., яка полягала у порушенні вимог діючого законодавства, а саме: невизначенні кандидатури на посаду Керівника Апарату Верховної Ради України та неподанні відповідної пропозиції Верховній Раді України щодо такої кандидатури для прийняття рішення по призначення на цю посаду, протиправною.

Відповідачем відзиву в установлений судом строк подано не було, що не перешкоджає подальшому розгляду справи. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення до суду із позовом (28.09.2019 р.) стала протиправна бездіяльність відповідача щодо невизначення кандидатури на посаду Керівника Апарату Верховної Ради України та неподання пропозиції для прийняття рішення про призначення такого кандидата на посаду.

В позовній заяві позивач зазначає, що згідно із Розпорядженням Голови Верховної Ради України № 460-к від 19.07.2016 р. «Про покладення обов`язків на ОСОБА_3 » виконання обов`язків Керівника апарату Верховної Ради України покладено з 20.07.2016 р. на ОСОБА_3 - Першого заступника Керівника апарату Верховної Ради України - керуючого справами.

Разом з тим, всупереч вимогам Закону України «Про тимчасове виконання обов`язків посадових осіб, яких призначає на посаду за згодою Верховної Ради Президент України або Верховна Рада України за поданням Президента України», відповідно до якого тимчасове виконання обов`язків не може тривати більше одного місяця, відповідачем 2,5 роки не визначалася кандидатура Керівника апарату Верховної Ради України.

Не погоджуючись із вищевказаною бездіяльністю, позивач звернувся до суду із позовом.

Приймаючи рішення про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що повноваження народного депутата України VIII скликання Вовка В.І. припинено, визнання судом бездіяльності Голови Верховної Ради України VIII скликання Парубія А.В., яка на думку позивача полягала у невизначені кандидатури на посаду Керівника Апарату Верховної Ради України та неподанні відповідної пропозиції Верховній Раді України щодо такої кандидатури для прийняття рішення про призначення на цю посаду, не відновить право ОСОБА_1 , як народного депутата України взяти участь у голосуванні по цьому кадровому питанню шляхом підтримання або непідтримання запропонованої кандидатури.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення частини другої статті 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення №6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення №9-зп від 25 грудня 1997 року; та пункт 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У рішенні №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, системне тлумачення статті 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що частина друга цієї статті гарантує «кожному» захист «своїх прав», які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Адже саме в такому контексті сформульовано частини 3, 5 та 6 статті 55 Конституції України.

Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи судом першої інстанції було ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Провадження у справі було відкрито на підставі ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.04.2019 р.

На час прийняття оскаржуваного судового рішення - 06.11.2019 р. суд першої інстанції встановив, що відповідно, до ч. 3 ст. 81 Конституції України повноваження народних депутатів України восьмого скликання (зокрема позивача та відповідача), були достроково припиненні в день відкриття першого засідання Верховної Ради України нового скликання - 29.08.2019 р.

Верховною Радою України дев`ятого скликання 29.08.2019 р. обрано Головою Верховної Ради України - ОСОБА_4 .

20.09.2019 р. Верховною Радою України прийнято Постанову №121-IX, відповідно до якої призначено Керівником Апарату Верховної Ради України Штучного В`ячеслава Васильовича.

08.10.2019 р. представником відповідача подано клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору на підставі ч. 8 ст. 1 ст. 238 КАС України.

З урахуванням того, що Керівник апарату Верховної Ради України був призначений на час розгляду справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване порушення було виправлено суб`єктом владних повноважень, а тому у суду відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без розгляду справи по суті, а , отже, провадження у справі слід закрити.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 44 КАС України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.

Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Таким чином, приймаючи рішення про закриття провадження у справі, суд повинен належним чином проаналізувати та встановити чи відновлені права та законні інтереси позивача виправленням допущенного суб`єктом владних повноважень порушення, чи вчинені вони тим суб`єктом до якого звернені позовні вимоги та чи будуть у такий спосіб захищені права позивача. Вказані обставини мають бути встановлені судом після заслуховування думки всіх сторін у справі.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що клопотання відповідача про закриття провадження у справі було розглянуто без участі позивача, що позбавило його права надати свої заперечення та зазначити аргументи, які, на його думку, унеможливлюють закриття провадження у справі, а зумовлюють необхідність розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.

В матеріалах справи відсутні докази направлення та отримання позивачем клопотання про закриття провадження.

Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно із вищевказаними нормами права, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

У розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб, за загальним правилом, є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист, зазвичай, має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Підставами для визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. При цьому, обов`язковою умовою скасування такого рішення є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 815/219/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 766/12374/17, від 19 вересня 2019 року у справі № 826/16107/18.

З урахуванням приписів статей 2, 5, 9 КАС України слід дійти висновку, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення, за загальним правилом, має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Однією з умовою розгляду судом питання про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 360/1193/17.

Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) розтлумачено понятті «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 Цивільно-процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», а саме зазначено, що цей термін треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

З матеріалів справи вбачається, що на час звернення позивача до суду (28.03.2019 р.) позивач був діючим народним депутатом України.

В той же час, справу було розглянуто судом 06.11.2019 р., тобто майже через 219 днів після відкриття провадження у справі, тоді як згідно із ст. 258 КАС України суд розглядає справи за привалами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Повноваження позивача як народного депутата України було припинено в день відкриття першого засідання Верховної Ради України IX скликання, тобто після 29.08.2019 р.

Позивач наполягає на тому, що судом першої інстанції не було досліджено питання щодо бездіяльності Голови Верховної Ради України Парубія А.В., яка на його думку була протиправною та має бути доведена судом, не зважаючи на те, що його повноваження як Голови Верховної Ради України були припинені. Наведене обумовлено тим, що ОСОБА_2 залишається народним депутатом України IX скликання та членом Комітету Верховної Ради України з питань національної безпеки, оборони та розвідки.

Отже, позивач стверджує, що надання юридичної кваліфікації бездіяльності відповідача на предмет відповідності законодавству є особливо важливим.

В контексті вищенаведеного, колегія суддів зауважує, що суд повинен прийняти рішення, яке має бути справедливим та таким, що відновить порушені права позивача у заявлений ним спосіб.

Отже, навіть за наявності відсутності підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення, суд повинен заслухати думку всіх сторін у справі, зокрема, в даному випадку заперечення позивача про закриття у справі і вже після цього приймати рішення по суті заявлених позовних вимог. В іншому випадку прийняте судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, як того вимагає ст. 242 КАС України.

Слід також зазначити, що при обмеженні судового розгляду справи порушується принцип справедливого та публічного суду, що суперечить Європейській конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 №475/97.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення». У справі Bellet v. Fгапсе Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Отже, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Невиконання судом першої інстанції своїх, законодавчо закріплених, обов`язкових повноважень щодо розгляду справи по суті, зокрема, у законодавчо встановлені строки, нівелює можливість у поновлені порушених прав та обмежує право доступу до суду, яке передбачено Конституцією України та Європейською конвенцією про захист прав людини і основних свобод.

За таких обставин суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відповідно до ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі, а тому, зазначена ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 311, 312, 313, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Народного депутата України ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О.Костюк

В.Ю.Ключкович

Повний текст постанови виготовлено 15.01.2019 р.