Справа № 520/10631/19
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2020-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 р. м. ХарківСправа № 520/10631/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Бенедик А.П. , Донець Л.О. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Шукача притулку в Україні громадянка Федеративної Республіки Нігерії ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2019, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О. (повний текст складено 02.12.19) по справі № 520/10631/19

за позовом Шукача притулку в Україні громадянка Федеративної Республіки Нігерії ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та наказу,зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Шукач притулку в Україні громадянка Федеративної Республіки Нігерії ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної міграційної служби України (відповідач 1, ДМС України ), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - відповідач 2, ГУДМС України в Харківській області), в якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України №130-19 від 09.09.2019 року;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №146 від 18.04.2019 року;

- зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсності, так як факти, що викладені позивачем у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також в протоколі співбесіди не були належним чином дослідженні відповідно до вимог чинного законодавства ні відповідачами, ні судом першої інстанції. Також зазначає, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 72 КАС України, не врахувавши роз`яснення постанови Пленуму ВАСУ №1 від 25 червня 2009 року та ухвалених УВКБ ООН рішень. Звертає увагу, що позивач є громадянкою Федеративної Республіки Нігерія, а тому необхідно врахувати ситуацію, що склалася у цій країні. Влада Федеративної Республіки Нігерія не здатна забезпечити захист позивача від загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту, систематичного порушення прав людини та переслідування за ознакою віросповідання.

Відповідачем до суду надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог поданої відповідачем апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджено, що заявниця народилась у м. Ібадан, де проживала з моменту народження, у жовтні 2009 року отримала середню освіту, що підтверджують матеріали її особової справи, які були направлені Запорізькім державним медичним університетом на лист-запит. Після отримання середньої освіти заявниця виїхала до України з метою навчання, куди прибула 10.11.2009, вступивши до Запорізького медичного університету, в якому навчалася до 2015 року (отримала диплом спеціаліста ДІ№034022), проте була відрахована за невиконання умов контракту при проходженні клінічної ординатури.

На підставі листа-запрошення продовжила навчання в Дніпропетровському університеті ім. Альфреда Нобеля, де провчилась 2 роки, отримавши диплом магістра за спеціальністю менеджменту від 21.01.2018 НОМЕР_1. В подальшому переїхала до Харкова, де проживає у своїх друзів. Не працевлаштована.

У березні 2019 року позивач звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Харківській області.

У висновку ГУ ДМС України в Харківській області від 18.04.2019, складеного за результатами розгляду звернення позивача, вказувалося про відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно до частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що є підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління ДМС України в Харківській області від 18.04.2019 №146 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , оскільки заява є очевидно необґрунтованою та не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Не погодившись з таким рішенням, 21.04.2019 ОСОБА_1 подала скаргу до Державної міграційної служби України з проханням скасувати наказ Головного управління ДМС України в Харківській області №146 від 18.04.2019 та зобов`язати Головного управління ДМС України в Харківській області прийняти стосовно неї рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідками розгляду скарги Державною міграційною службою України було прийнято рішення №120-19 від 09.09.2019, яким відхилено скаргу позивача.

Не погодившись з такими рішеннями позивач звернулася до суду з позовом за захистом своїх прав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності правомірних підстав для прийняття органами ДМС України рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України від 8 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон N 3671-VI).

Відповідно до положень статті 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року, пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

В ході судового розгляду встановлено, що позивач звернулась до ГУДМС України в Харківській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки її подальше перебування у країні походження - Нігерії або повернення до цієї країни реально загрожує її життю та свободі.

Частиною сьомою статті 7 Закону № 3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Пунктом 1 частини першої статті 27 Закону № 3671-VI встановлено, що до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частинами другою - п`ятою статті 10 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників.

Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 року за № 1146/19884; надалі - Правила № 649).

Відповідно до пункту 2.1 Правил № 649 уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Відповідно до пунктів 2.4 та 2.5 Правил № 649 у разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99 - 100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Положеннями пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону № 3671-VI.

За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Колегія суддів зазначає, що заявник, у свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Проте, позивачем ні під час співбесіди, ні під час розгляду справи судом не зазначено на чому саме ґрунтуються його побоювання щодо можливої загрози його життю за місцем її проживання в м. Ібадан, розташованого на південному заході Нігерії.

Позивачем не надано до суду належних обгрунтувань ведення ним (не лише помітної, а взагалі будь-якої) політичної, суспільної або релігійної діяльності як на території Батьківщини, так і на території інших країн. Доказів належності позивача до певних політичних партій, суспільних рухів, соціальних прошарків тощо також до матеріалів справи не подано.

Також, скаржник не вказувала на досвід будь-яких осіб, зокрема рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, які зазнали переслідування в країні громадянської належності.

Крім того, в ході розгляду справи не було встановлено фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача за місцем її проживання в м. Ібадан смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

Наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути винятковою підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року статті 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Подібна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, у постанові від 05.04.2018 по справі № 815/170/17 та у постанові від 05.12.2019 у справі № 520/2352/19.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Як було встановлено під час розгляду справи, що заявниця народилась у м. Ібадан, де проживала з моменту народження, у жовтні 2009 року отримала середню освіту, що підтверджують матеріали її особової справи, які були направлені Запорізькім державним медичним університетом на лист-запит. Після отримання середньої освіти заявниця виїхала до України з метою навчання, куди прибула 10.11.2009, вступивши до Запорізького медичного університету.

З моменту прибуття до України, до Нігерії заявниця поверталась двічі, у 2011 та 2012 роках. При останньому відвідуванні батьків, у 2012 році, заявниця стверджує, що вже були серйозні проблеми з "Боко Харам" та Фулані.

Також, у своїй заяві, ОСОБА_1 зазначає, що у її країні походження Нігерії існує таке терористичне угрупування як "Біафра".

В той же час, позивач особисто у заяві визнає, що терористичні організації, яких вона побоюється, знаходяться в інших регіонах її країни, а саме: "Боко Харам" у центральній частині, "Фулані" на півночі, "Біафра" на сході. Проте, загальновідома інформація свідчить, що м. Ібадан розташоване на південно-західній частині Нігерії.

Заявниця стверджує, що Фулані здійснюють напади на людей у центральній частині країни, вриваються у будинки, здійснюють крадіжку майна викрадають та вбивають людей.

Колегія суддів враховує, що за офіційною інформацією скотарі "Фулані" розташовані на півночі Нігерії. Дане, підтверджується ІКП, де зазначено, що народ фульбе (також фула, фулани) - це етнічна група, що поширена на територіях багатьох країн Африки, основна частина яких зосереджена на півночі Нігерії і Сенегалу. Відповідно, при поверненні позивача на батьківщину у м. Ібадан, загрози її життю через народ Фулані відсутні.

Стверджуючи про загрози з боку «Біафри», позивач повідомила, що ця проблема існує на сході країни, де "Біафра", не погоджуючись з діючою владою, створює багато проблем народу, здійснюючи протести та погрожуючи всім, хто не погоджується з ними.

Дійсно багатоетнічність Нігерії (згідно інформації відкритих джерел інтернет-ресурсів країна містить понад 250 етнічних груп та налічує близько 500 мов) є джерелом конфлікту. В той же час, для задоволення заяви позивача необхідно переконатися, що такий конфлікт продовжує існувати та має безпосередній вплив за місцем проживання особи.

Суд першої інстанції правильно врахував інформацію, зазначену у доповіді Amnesty International 2017/18 «Права людини в сучасному світі» від 01.01.2018 року, згідно якої з часу затримання лідера організації "Корінний народ Біафри" Ннамді Кану та заборони діяльності останньої у вересні 2017 року, відсутня інформація щодо збройного або іншого її протистояння з державною владою країни. Крім того, що у поточному році організація "Корінний народ Біафри" закликала своїх прихильників не виходити на мітинги, враховуючи заборону її діяльності.

Щодо побоювань діяльності терористичної організації "Боко-Харам". Як зазначалось вище, терористичне угрупування "Боко Харам" діє на північному сході та північному заході країни. Основним напрямком діяльності якої є північно-східна Нігерія, зокрема, штати Борно, Адамава і Юбе, де вона контролює приблизно 20 міст. Слід зазначити, що за ІКП, на теперішній час більшість території півночі Нігерії звільнено, армією Нігерії, від бойовиків "Боко Харам".

Таким чином, загрози життю позивача з боку "Боко Харам", "Фулані" та "Біафра" за місцем її проживання у м. Ібадан не підтверджені, а повідомлені ОСОБА_1 побоювання повернення до країни свого походження не відповідають критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28 червня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року, що свідчить про відсутність підстав для визнання її біженцем, відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи зміст повідомлених заявницею побоювань, їх недоведеність та необґрунтованість, відсутні також підстави вважати її як особу, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, частиною першою статті 5 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до встановлених обставин вбачається, що заявниця раніше не проходила процедуру набуття міжнародного захисту, а звернулась за захистом в Україні у березні 2019 року, хоча виїхала за межі країни постійного проживання ще у 2009 році.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність конкретних підстав, через які позивач не може повернутися до місця свого проживання в країні громадянської належності, оскільки докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань не були встановлені під час з`ясування фактичних обставин справи під час судового розгляду.

Аналогічні правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 19.08.2019 у справі № 420/5818/18, яка є обов`язковою для врахування, згідно приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відхиляючи інші доводи апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що зумовлює, згідно приписів ст.316 КАС України, залишення вимог апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Зважаючи на результати розгляду апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та вимоги ст. 139 КАС України, у справі відсутні підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Шукача притулку в Україні громадянка Федеративної Республіки Нігерії ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 по справі № 520/10631/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик Л.О. Донець
Повний текст постанови складено 16.01.2020.