Справа № 120/1162/19-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 січня 2020 р. Справа № 120/1162/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дончика В.В.,,

за участю:

секретаря судового засідання: Литвина Д.С.,

позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки)

в с т а н о в и в :

03.04.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що з 18.01.2016 року зареєстрований фізичною особою-підприємцем та перебуває на обліку в податковій інспекції. Згідно витягу з реєстру платників єдиного податку позивач є платником єдиного податку 3 групи та сплачує єдиний податок у розмірі 5% від доходу.

Зазначив, що згідно свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4390, виданого на підставі рішення Донецької обласної кваліфікаційної-дисциплінарної комісії адвокатури від 04.07.2012 року №69, являється адвокатом.

29 березня 2019 року отримав вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2955-55 від 06.03.2019 року зі сплати єдиного внеску в сумі 1352,57 грн. На переконання позивача, податкова вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та підлягає скасуванню, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду, в якому просив:

- визнати протиправним нарахування боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 06.03.2019 року за №Ф-2955-55 станом на 28.02.2019 року в розмірі 1352,57 грн.

Ухвалою суду від 08.04.2019 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

25.04.2019 року, в межах строку встановленого судом, позивачем подано до суду матеріали на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 02.05.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження в судове засідання на 04.06.2019 року.

21.05.2019 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечили щодо задоволення позовних вимог. Зокрема вказали, що згідно з даними інформаційної системи "Податковий блок" позивач має дві ознаки: зареєстрований як фізична особа-підприємець та здійснює незалежну професійну діяльність (адвокатську діяльність). Відповідно до пунктів 4, 5 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зокрема й адвокатську діяльність.

Таким чином, зважаючи на те, що позивач має статус фізичної особи-підприємця та провадить незалежну професійну діяльність, останній зобов`язаний сплачувати єдиний внесок і як фізична особа-підприємець, і як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність.

31.05.2019 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначив, що особа, яка перебуває на обліку в органі доходів і зборів як фізична-особа підприємець, не потребує додаткової реєстрації як самозайнята особа, а доходи, отримані від адвокатської діяльності в період перебування на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності в силу вимог пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України звільняються від оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Відтак, позовні вимоги, на думку позивача, слід задовольнити в повному обсязі.

03.06.2019 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача, в якому просили зупинити провадження у даній справі до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі №520/3939/19.

04.06.2019 року адміністративна справа знята з розгляду у зв`язку із перебуванням головуючого судді у відрядженні. Призначено справу до розгляду у судове засідання на 19.06.2019 року.

14.06.2019 року на адресу суду надійшло клопотання позивача про стягнення судових витрат.

Ухвалою суду від 19.06.2019 року за клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 10.07.2019 року.

24.06.2019 року на адресу суду надійшла заява про зміну позовних вимог, в якій просив:

- визнати протиправним нарахування єдиного соціального внеску по індивідуальній картки платника - ОСОБА_1 в сумі 2270 грн. 63 коп. та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 11.02.2019 року за №Ф2955-55 станом на 31.01.2019 року в розмірі 2270,63 грн.

05.07.2019 року представником позивача подано клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 05.07.2019 року допущено представника позивача в судовому засіданні, в режимі відеоконференції.

09.07.2019 року на адресу суду надійшла заява позивача про зміну позовних вимог, в якій просив:

- визнати протиправним нарахування єдиного соціального внеску по індивідуальній картки платника - ОСОБА_1 в сумі 2270 грн. 63 коп. та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 11.02.2019 року за №Ф2955-55 станом на 31.01.2019 року в розмірі 2270,63 грн.

Ухвалою суду від 10.07.2019 року провадження у справі зупинено до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі № Пз/9901/10/19 (520/3939/19).

10.10.2019 року до суду надійшло клопотання позивача про поновлення провадження у справі.

Ухвалою суду від 15.10.2019 року у задоволенні клопотання позивача про поновлення провадження у справі відмовлено.

06.12.2019 року до суду надійшли клопотання позивача про поновлення провадження у справі, про стягнення судових витрат та про заміну Головного управління ДФС у Вінницькій області на його правонаступника - Головне управління ДПС у Вінницькій області.

Ухвалою суду від 10.12.2019 року провадження у справі поновлено та призначено до розгляду в судове засідання на 25.12.2019 року.

25.12.2019 року адміністративну справу знято з розгляду в зв`язку із державним св`ятом, визначивши день судового засідання 26.12.2019 року.

26.12.2019 року на адресу суду надійшло клопотання Головного управління ДПС у Вінницькій області про заміну первинного відповідача на його правонаступника.

Ухвалою суду від 26.12.2019 року занесеною до протоколу судового засідання за клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 15.01.2020 року.

03.01.2020 року до суду надійшло клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 10.01.2020 року у задоволенні клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено.

15.01.2020 року відповідач в судове засідання не з`явились, натомість подав заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Частиною першою статті 205 КАС України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

З огляду на викладене та беручи до уваги те, що відповідач подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає можливим розглянути справу за встановленою явкою.

Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив задовольнити позов, з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Також зазначив, що під час складання заяви про зміну позовних вимог від 09.07.2019 року допустив описку, та просив вважати правильними наступні позовні вимоги:

- визнати протиправним нарахування єдиного соціального внеску по індивідуальній картки платника - ОСОБА_1 в сумі 1352,57 грн. та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 06.03.2019 року за №Ф2955-55 станом на 28.02.2019 року в розмірі 1352,57 грн.

В судовому засіданні 15.01.2020 року проголошено вступну та резолютивну частину ухвали, якою допущено заміну відповідача, а саме Головне управління ДФС у Вінницькій області на його правонаступника - Головне управління ДПС у Вінницькі області.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини.

18.01.2016 року ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, номер запису про державну реєстрацію - 0005753, що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Основним видом діяльності позивача як фізичної особи-підприємця за кодом КВЕД 69.10 є «Діяльність у сфері права». Згідно витягу з реєстру платників єдиного внеску позивач обрав спрощену систему оподаткування (3 група).

ОСОБА_1 є адвокатом, що підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДН №4390, виданим на підставі рішення Донецької обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 04.07.2019 року № 69.

Згідно відомостей, які містяться в інтегрованій картці платника по єдиному внеску (71040000) станом на 28.02.2019 року за позивачем рахується борг у сумі 1352,57 грн., як за особу, яка провадить незалежну професійну діяльність.

06.03.2019 Головним управлінням ДФС у Вінницькій області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску №Ф-2955-55 у сумі 1352,57 грн.

Вказану вимогу позивач вважає протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом про її скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується наступним.

Надаючи оцінку доводам позивача в обґрунтування заявленого позову, а також запереченням відповідача щодо позовних вимог, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, врегульовані Законом України від 08.07.2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464-VI).

Статтею другою Закону № 2464-VI визначено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до пункту другого частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У силу вимог пункту 4, 5 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Суд зазначає, що законодавець розмежовує фізичних осіб-підприємців, та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, при цьому порядок обліку та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями з ознакою провадження незалежної професійної діяльності Законом № 2464-VI не передбачений.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що Закон № 2464-VI не визначає такого платника єдиного внеску, як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності. Фізична особа-підприємець та особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, є різними платниками єдиного внеску.

Позивач є платником єдиного внеску - фізичною особою-підприємцем, яка обрала спрощену систему оподаткування, тобто є платником єдиного внеску у розумінні пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 2464-VI облік осіб, зазначених, зокрема, у пунктах 4, 5 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.

Взяття на облік осіб, зазначених, зокрема, у пунктах 4, 5 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених, зокрема, у пунктах 4, 5 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб (частина друга статті 5 Закону № 2464-VI).

Відповідно до статті 5 Закону № 2464-VI та інших нормативно-правових актів розроблено Порядок обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 24.11.2014 року № 1162, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 03.12.2014 року за № 1553/26330, (далі - Порядок № 1162), який є нормативно-правовим актом у розумінні частини третьої статті 117 Конституції України та джерелом права, яке застосовується судом, відповідно до частини другої статті 7 КАС України.

Цим Порядком визначаються питання взяття на облік, внесення змін до облікових даних та зняття з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у територіальних органах Державної фіскальної служби України, надання контролюючим органам відомостей про зміну класу професійного ризику виробництва Фондом соціального страхування за період до 01.01.2016 року, надання Пенсійному фонду України та фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про взяття/зняття з обліку платників єдиного внеску (пункт другий розділу І Порядку № 1162).

Згідно з пунктом 3 розділу І Порядку № 1162 Порядок поширюється на платників єдиного внеску, зазначених у пунктах, зокрема, 4, 5 частини першої статті 4 Закону № 2464.

Пунктом третім розділу ІІ Порядку № 1162 встановлено, що дані про взяття на облік платників єдиного внеску в порядку інформаційної взаємодії передаються державному реєстратору в день взяття їх на облік за місцезнаходженням чи місцем проживання із зазначенням: дати взяття на облік, найменування та коду за ЄДРПОУ контролюючого органу, в якому такого платника взято на облік, реєстраційного номера платника єдиного внеску.

Відповідно до пункту 4 розділу ІІ Порядку № 1162 взяття на облік юридичних осіб (їх відокремлених підрозділів) та фізичних осіб-підприємців, відомості щодо яких містяться в Єдиному державному реєстрі, як платників єдиного внеску підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру, яка надсилається (видається) цим юридичним особам (відокремленим підрозділам) та фізичним особам-підприємцям у порядку, встановленому Законом України від 15.05.2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (далі - Закон № 755-IV).

Як встановлено судом, позивач зареєстрований з 18.01.2016 року як фізична особа-підприємець та перебуває на обліку контролюючого органу як платник єдиного внеску, що підтверджується відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Розділом ІІІ Порядку № 1162 встановлено порядок взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону № 755.

Згідно з пунктом 1 розділу ІІІ Порядку №1162 взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону № 755, контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою № 1-ЄСВ згідно з додатком 1, заяви про взяття на облік платника єдиного внеску (члена фермерського господарства) за формою № 12-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 Закону № 2464, подають заяву за формою № 1-ЄСВ (додаток 1) протягом 10 календарних днів після державної реєстрації незалежної професійної діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання документа, що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності (пункт 2 розділу ІІІ Порядку №1162).

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 1162 Платникам єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону № 755, контролюючим органом наступного робочого дня з дня взяття на облік безоплатно надсилається (вручається) повідомлення про взяття їх на облік за формою № 2-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку.

Аналіз положень вказаного Порядку свідчить про те, що взяття контролюючим органом на облік платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, здійснюється виключно за заявою такої особи за формою № 1-ЄСВ. Взяття на облік платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, контролюючим органом за власною ініціативою шляхом встановлення «ознаки незалежної професійної діяльності» Порядок № 1162 не передбачає.

Суд встановив, що ОСОБА_1 після отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №4390, виданого на підставі рішення Донецької обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 04.07.2019 року № 69, заяву за формою №1-ЄСВ до контролюючого органу не подавав. Натомість, позивачу встановлено як фізичній особі-підприємцю ознаку незалежної професійної діяльності, що, в свою чергу, не узгоджується з нормами Порядку № 1162, якими визначена процедура взяття на облік платників єдиного внеску.

Разом із тим, пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування - організаційно - технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.

Відповідно до положень статті 16 Закону № 2464-VI Державний реєстр створюється для забезпечення, зокрема, ведення обліку платників і застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та їх ідентифікації.

Державний реєстр складається з реєстру страхувальників і реєстру застрахованих осіб.

Ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру здійснюється на підставі положення, що затверджується Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з абзацом третім частини першої статті 20 Закону № 2464-VI Реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд, користувачами цього реєстру є органи доходів і зборів та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Абзацом третім частини другої вказаної статті встановлено, що відомості про фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, подаються безпосередньо зазначеними особами.

Постановою Правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 року за № 785/25562, затверджено Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, яке відповідно до Закону № 2464-VI визначає порядок організації ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та порядок надання інформації з Реєстру застрахованих осіб.

З метою забезпечення обробки інформації в Реєстрі застрахованих осіб для кожної застрахованої особи автоматично створюється облікова картка, якій присвоюється номер облікової картки (пункт перший розділу ІІІ Положення № 10-1).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІІ Положення № 10-1 облікова картка відкривається у разі, зокрема, надходження у складі звітності відомостей про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; в інших випадках, передбачених Законом.

До облікових карток Реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, зокрема відомості про фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; відомості про нарахування страхових внесків та єдиного внеску фізичними особами - підприємцями та особами, які провадять незалежну професійну діяльність.

Дослідивши форму витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (додаток 8 до Положення № 10-1, пункт 6 розділу V), суд зазначає, що до відомостей, які містить цей витяг, віднесено відомості щодо статусу застрахованої особи, серед типів якого законодавством визначено фізичну особу-підприємця і самозайняту особу, тобто особу, яка провадить незалежну професійну діяльність, що обумовлює висновок про те, що такого статусу застрахованої особи, як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності, Положення № 10-1 не визначає.

Системний аналіз норм Закону № 2464-VI та Положення № 10-1 дає підстави для висновку про відсутність повноважень у контролюючого органу за власною ініціативою без наявності звітності платника єдиного внеску (особи, яка провадить незалежну професійну діяльність/фізичної особи-підприємця), в якій містяться відомості про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, вносити зміни (подавати інформацію до ПФУ щодо змін) до облікової картки платника єдиного внеску шляхом встановлення «ознаки незалежної професійної діяльності» та відповідно нараховувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску на місяць, визначеного Законом, як граничний мінімальний внесок для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

Враховуючи те, що позивач не перебуває на обліку платника єдиного внеску як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, та відповідно не подає звітність як такий платник, суд доходить висновку про безпідставне встановлення відповідачем позивачу як платнику єдиного внеску фізичній особі-підприємцю ознаки незалежної професійної діяльності та нарахування на цій підставі єдиного внеску.

Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 року № 435, зареєстрованому у Міністерстві юстиції України 23.04.2015 року за № 460/26905, зі змінами від 15.05.2018 року (далі - Порядок № 435), визначає процедуру, форму, строки подання звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до Державної фіскальної служби України, яка є центральним органом виконавчої влади, який реалізує, зокрема, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань сплати єдиного внеску, її територіальних органів.

Пунктом 16 розділу IV «Формування звіту» Порядку № 435 передбачено, що фізичні особи-підприємці, які мають ознаку незалежної професійної діяльності, формують та подають до органів доходів і зборів окремі Звіти (додаток 5).

Разом із тим, вказані положення відсилають до додатка 5 «Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску», розділом 6 якого визначені типи платника, серед яких окремо зазначено ФО - на загальній системі оподаткування, ФО - на спрощеній системі оподаткування, особу, яка провадить незалежну професійну діяльність, членів фермерського господарства. Визначення окремого типу платника, а саме фізичної особи-підприємця, яка має ознаку незалежної професійної діяльності формою звіту не передбачено.

Таким чином, суд доходить висновку, що статус фізичної особи-підприємця з ознакою провадження незалежної професійної діяльності та, як наслідок, порядок обліку та сплати єдиного внеску такою особою Закону № 2464-VI не передбачає.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 02.09.2019 року за наслідками розгляду зразкової справи № 520/3939/19.

Згідно з вимогами частини третьої статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

З огляду на викладене та враховуючи підстави та предмет спору, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача, з урахуванням положень частини 2 статті 9 КАС України, є визнання дій відповідача, щодо формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2955-55 є протиправними, такими що порушують майнові права та інтереси позивача, а тому вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2955-55 від 06.03.2019 року слід визнати такою, що є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення судових втрат, слід вказати наступне.

Відповідно до положень статті 139 КАС України при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати які підлягають відшкодуванню стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем.

Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1921 грн., що підтверджується квитанціями №32 від 04.04.2019 року та №0.0..2 від 23.04.2019 року.

Таким чином, враховуючи те, що позов задоволено в повному обсязі, на користь позивача необхідно стягнути сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 1921 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області.

Щодо стягнення на користь позивача витрат понесених ним на правову допомогу адвоката, суд зазначає наступне.

В силу частин 2 та 3 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

До суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем подано квитанцію від 04.01.2020 року та акт приймання-передачі наданих послуг за Договором про надання професійної правничої допомоги від 29.03.2019 року.

Згідно квитанції від 04.01.2020 року компенсація витрат на професійну допомогу складає 3008 грн., в той же час, згідно акту приймання-передачі наданих послуг вартість послуг виконавця склала 9408 грн.

Також в матеріалах справи міститься договір про надання професійної правничої допомоги від 29.03.2019 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Дудіном Л.В.

За умовами цього договору (пункти 1.1, 1.2) виконавець зобов`язується за завданням замовника надати професійну правничу допомогу без обмеження повноважень. Відповідно до п.1.1 цього договору, виконавець надає замовнику без обмеження повноважень таку професійну правничу допомогу:

- надання консультацій;

- складання документів;

- здійснення представництва інтересів замовника.

Згідно пункту 2.1 цього Договору вартість наданих виконавцем замовнику послуг становить 6400 грн.

Пункту 2.2 визначає, що замовник сплачує кошти за надані виконавцем послуги протягом одного дня з моменту підписання договору.

В той же час, позивачем не надано доказів, які б підтверджували сплату ОСОБА_1 , суми визначену у договорі, адвокату Дудіну Л.В., (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо).

Крім того, як вже встановлено судом, згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 04.01.2020 року вартість послуг виконавця склала 9408 грн., згідно Договору про надання професійної правничої допомоги від 29.03.2019 року становить 6400 грн., згідно квитанції від 04.01.2020 року компенсація витрат на професійну допомогу складає 3008 грн.

Таким чином, розбіжність зазначених сум, позбавляють можливості суд об`єктивно дослідити складові зазначених сум, для відшкодування понесених позивачем витрати на професійну правничу допомогу, а також за відсутності доказів, що підтверджують оплату у наведеному розмірі, підстави для їх відшкодування у суду відсутні.

Крім того судом встановлено, що усі документи, що подавалися до суду позивачем (позовна заява, заява про усунення недоліків, відповідь на відзив, клопотання про поновлення провадження у справі, клопотання про відкладення, заява про зміну позовних вимог), також ним і підписані, що свідчить про невиконання адвокатом Дудіним Л.В. умов договору в частині надання послуг зі складання документів. Копії усіх долучених до позовної заяви документів завірені особисто позивачем, що також свідчить на користь того, що саме ОСОБА_1 здійснював підготовку позовної заяви та подавав її до суду разом із додатками до неї.

Більше того, слід врахувати також і те, що позивач ОСОБА_1 має право на зайняття адвокатською діяльністю на підставі відповідного свідоцтва, що свідчить про його компетентність у складанні відповідних процесуальних документів, та можливість самостійно здійснювати своє представництво у суді.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Згідно з позицією, сформульованою Верховним Судом у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17, зазначається, що з огляду на запровадження нових правил відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне приведення укладених до 15 грудня 2017 року договорів у відповідність до вимог діючого КАС України та доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за № 1686/24218.

Враховуючи те, що наданими до суду документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку, що судові витрати на правову допомогу не підлягають стягненню з відповідача суб`єкта владних повноважень.

Щодо відшкодування судових витрат пов`язаних із вчиненням інших процесуальних дій слід вказати наступне.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 132 КАС встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частиною 1 ст. 138 КАС України визначено, що розмір витрат, повязаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою справи до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

На підтвердження витрат пов`язаних із вчинення інших процесуальних дій, в матеріалах справи міститься квитанція Укрпошти №411, що підтверджує направлення позивачем відповіді на відзив поштовим відправленням відповідачу, із зазначеною сумою в 42,20 грн. Інших доказів, які підтверджують понесені позивачем судові витрати матеріали справи не містять.

З огляду на вищезазначене, враховуючи доведеність витрат пов`язаних із вчинення інших процесуальних дій, суд приходить до висновку, що вимога про відшкодування витрат в цій частині підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що згідно ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1921 грн. та витрати пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій в сумі 42,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в :

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити.

Визнати протиправним нарахування єдиного соціального внеску по індивідуальній картки платника - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в сумі 1352,57 грн. та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 06.03.2019 року №Ф-2955-55 станом на 28.02.2019 року в розмірі 1352,57 грн.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору та витрати пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області (Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, ) в сумі 1963,20 грн. (одна тисяча дев`ятсот шістдесят три гривні двадцять копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Головне управління ДПС у Вінницькій області ( вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, Вінницька область, ).

Рішення у повному обсязі виготовлене: 20.01.2020 року

Суддя Дончик Віталій Володимирович