Справа № 569/18161/19
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2020-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 569/18161/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Старунського Д.М., Качмара В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Рівнеобленерго», ТОВ «Рівнегаззбут», РОВКП ВКГ «Рівневодоканал», ТОВ «Рівнетеплоенерго» про визнання тарифів недійсними та зобов`язання здійснити перерахунок за надані населенню Рівненської області комунальні послуги, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі (суддя першої інстанції Смолій Л.Д., м. Рівне, повний текст складено 30.09.2019),

В С Т А Н О В И В :

24 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ПрАТ «Рівнеобленерго», ТОВ «Рівнегаззбут», РОВКП ВКГ «Рівневодоканал», ТОВ «Рівнетеплоенерго» про визнання недійсними всіх тарифів, які були призначені Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг з 27.08.2014 по сьогодні, зобов`язання в період з 27.08.2014 по сьогодні зробити перерахунок за надані населенню Рівненської області комунальні послуги, взявши за основу для перерахунку тарифи, які діяли до 27.08.2014, надати термін для проведення перерахунку до 31.12.2019.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі за даним позовом.

Із таким судовим рішенням не погодилася позивач та подала апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу та зобов`язати суд першої інстанції розпочати розгляд справи. Обґрунтовуючи незгоду, апелянт зазначає, що суд вірно стверджує в оскарженій ухвалі, що дану справу слід розглядати в порядку цивільного судочинства, проте їй не зрозуміло чому суд відмовляє у відкритті провадження.

ПрАТ «Рівнеобленерго» та ТОВ «Рівнетеплоенерго» було подано відзиви на апеляційну скаргу, в яких вони зазначили, що доводи позивача є безпідставними, а судове рішення є законним і обґрунтованим.

Представник апелянта та апелянт у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду, що підтверджується повідомленням про вручення повістки. Представник апелянта подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача, яка не може з`явитися до суду.

Представники інших учасників справи у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення повісток.

Представником ТОВ «Рівнетеплоенерго» подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду в порядку адміністративного судочинства та обґрунтовуючи свій позов нормами Кодексу адміністративного судочинства до ПрАТ «Рівнеобленерго», ТОВ «Рівнегаззбут», РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал», ТОВ «Рівнетеплоенерго» просила визнати всі тарифи, які були призначені Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг з 27.08.2014 року по сьогодні недійсними, зобов`язати відповідачів в період з 27.08.2014 по сьогодні зробити перерахунок за надані населенню Рівненської області комунальні послуги, взявши за основу для перерахунку тарифи, які діяли до 27.08.20014 року, надати термін для проведення перерахунку до 31.12.2019 року.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, пунктами 1, 2 частини першої статті 4 цього ж Кодексу передбачено, що: 1) адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; 2) публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

У пункті 7 частини 1 статті 4 Кодексу визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно статті 19 зазначеного Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

З огляду на наведене, адміністративним є спір про оскарження дій особи, які вона вчиняє в якості суб`єкта владних повноважень на виконання владних управлінських функцій.

Як вірно враховано судом першої інстанції, відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09.11.2017, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.

Вимогами частини 1 статті 12 цього ж Закону передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Таким чином, відповідачі у справі - ПрАТ «Рівнеобленерго», ТОВ «Рівнегаззбут», РОВКП ВКГ «Рівневодоканал», ТОВ «Рівнетеплоенерго», не є суб`єктами владних повноважень у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, та не здійснюють функцій суб`єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, водночас, спірні відносини не пов`язані також і з прийняттям, проходженням чи звільненням з публічної служби. Взаємовідносини між позивачем та вказаними господарюючими суб`єктами є правовідносинами між споживачем та виконавцями (виробниками) комунальних послуг, які ґрунтуються на договірних засадах.

Вимоги ОСОБА_1 пов`язані із захистом її суб`єктивного права у приватно-правових договірних відносинах між підприємствами, які надають комунальні послуги та споживачем.

Отже, даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір між сторонами не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом, оскільки підприємства у спірних правовідносинах не належать до суб`єктів владних повноважень, які виконують відповідні владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта цих відносин.

Враховуючи викладене, за суб`єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду в порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України, а тому обґрунтованим є рішення суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Доводи апелянта про те, що вона на виконання вимог ухвали суду подала позов до місцевого суду, апеляційний суд відхиляє, оскільки у позовній заяві зазначено саме про звернення до суду в порядку адміністративного судочинства, а не цивільного.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, ст. 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді Д. М. Старунський
В. Я. Качмар
Повний текст постанови складено 16 січня 2020 року.