Справа № 640/18583/19
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2020 року м. Київ № 640/18583/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку спрощеного провадження справу

за позовом Служби зовнішньої розвідки України

до Департаменту державної виконавчої служби,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1

про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

Служба зовнішньої розвідки України звернулася до суду з позовом про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 11.09.2019 ВП № 59758858 про накладення штрафу в розмірі 5 100 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на Закон України «Про виконавче провадження» та зазначає про протиправність постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 11.09.2019 ВП № 59758858 про накладення штрафу на Службу зовнішньої розвідки України, оскільки зі змісту постанови не вбачається встановлення державним виконавцем причин невиконання рішення суду та відсутність поважних причин його невиконання.

Від третьої особи надійшли письмові пояснення по суті заявлених позовних вимог, в яких третя особа посилається на закони України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та члені їх сімей», «Про державне оборонне замовлення», «Про публічні закупівлі», «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», Постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виплати розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно», Наказ Міністерства фінансів України від 12.10.2010 № 1202 «Про затвердження національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку в державному секторі 121 «Основні засоби» та зазначає про правомірність накладення Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України штрафу, оскільки Служба зовнішньої розвідки України ухиляється від виконання рішення суду.

Одночасно третя особа зазначає про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Суд критично ставиться до наведених доводів третьої особи, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Пунктом 1 частини другої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з доданих до позовної заяви документів (конверту та даних сайту Укрпошти) оскаржувана постанова надіслана на адресу позивача 13.09.2019 та отримано уповноваженою особою 16.09.2019. До суду позивач звернувся 26.09.2019, що підтверджується відтиском поштового штемпелю на конверті.

Таким чином, позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку, встановленого пунктом 1 частини другої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідачем відзив на позов не подано.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурлою В.Е. при примусовому виконанні виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.07.2019 № 27/415 про зобов`язання Службу зовнішньої розвідки провести перерахунок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» станом на 1 січня поточного 2017 року прийнято постанову від 11.09.2019 про накладення на боржника Службу зовнішньої розвідки України штраф у розмірі 5 100 грн.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з пунктом 16 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 75 Закону № 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті цієї справи потрібно зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення).

Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII.

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №821/1568/16.

Як встановлено під час розгляду справи, на позивача накладено штраф у розмірі 5100 грн. з підстав невиконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2019 у справі № 826/11731/18.

Позивач не заперечує обставин невиконання рішення суду, проте зазначає, що існує значна ймовірність неправильного виконання рішення суду внаслідок неясності резолютивної частини, оскільки станом на 1 січня поточного року та на 1 січня 2017 року розміри суми грошової компенсації вартості за неотримане речове майно різні. Позивач вказує на те, що у Служби зовнішньої розвідки України наявна можливість для перерахунку суми належної для виплати грошової компенсації станом на 1 січня поточного (2019) року відповідно до наказу Голови Служби зовнішньої розвідки України від 16.02.2018 № 37 «Про затвердження Збірника цін на предмети речового майна». Проте, оскільки вказаний наказ введено в дію з 1 січня 2018 року, для перерахунку такої суми станом на 1 січня 2017 року у розвідувального органу виникла необхідність звернутись до Збройних Сил України. У зв`язку з чим, 07.08.2019 начальнику Тилу Збройних Сил України направлено лист про надання Збірника цін на предмети речового майна за 2017 рік (вих. № 16/1314/ПБ від 07.08.2019), проте відповідь на час подання позову не надходила.

Як встановлено судом, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2019, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.06.2019 року позов задоволено частково: визнано протиправними дії Служби зовнішньої розвідки України щодо розрахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 згідно наказу Служби зовнішньої розвідки України від 14.05.2005 р. №57/ДСК "Про затвердження розмірів компенсації замість належних до видачі предметів речового майна у Службі зовнішньої розвідки України"; зобов`язано Службу зовнішньої розвідки України провести перерахунок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 згідно постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно" станом на 1 січня поточного 2017 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено, що при визначенні розміру грошової компенсації позивачу мали братися ціни станом на 01.01.2017, а не ціни, визначені в будь-який період раніше, незалежно від того, коли в останнє Службою зовнішньої розвідки України фактично проводилася закупівля майна.

При цьому, у рішенні судом зазначено, що Служба зовнішньої розвідки України могла на власний розсуд встановити механізм визначення вартості речового майна - як застосовуючи власну методику, так і використовуючи закупівельну вартість речового майна, розраховану Міністерством оборони України.

Наведене спростовує доводи позивача щодо існування значної ймовірності неправильного виконання рішення суду внаслідок неясності резолютивної частини, оскільки рішенням суду чітко визначено дату за станом на яку підлягає визначенню розмір грошової компенсації.

Одночасно судом встановлено, що Служба зовнішньої розвідки України 20.09.2019 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою про роз`яснення судового рішення у справі № 826/11731/18.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.10.2019 відмовлено у задоволенні заяви про роз`яснення судового рішення. Судом встановлено, що в даному випадку роз`яснення рішення, про яке просить заявник, стосується формулювання пункту 3 резолютивної частини рішення - станом на 1 січня поточного 2017 року - як дати, на яку зобов`язано Службу зовнішньої розвідки України провести перерахунок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 . Проте, вказана дата чітко визначена судовим рішенням і жодного роз`яснення не потребує, а також не може бути змінена шляхом роз`яснення судового рішення.

Також в ухвалі вказано, що згідно пояснень представника заявника фактично йому незрозумілим є спосіб та порядок виконання судового рішення з відповідним формулюванням резолютивної частини, що може бути вирішене лише шляхом подання відповідної заяви в порядку статті 378 КАС України.

Позивач своїм правом на звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва з метою відстрочення або розстрочення виконання, зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення в порядку статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України не скористався.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що позивачем під час розгляду даної справи не пред`явлено доказів на підтвердження вжиття Службою зовнішньої розвідки України всіх можливих заходів з метою усунення обставин, які на його думку, перешкоджають виконанню рішення суду.

При цьому, доказів на підтвердження вчинення дій з метою виконання рішення суду матеріали справи також не містять.

Позивач в позовній заяві зазначає, що 07.08.2019 начальнику Тилу Збройних Сил України направлено лист про надання Збірника цін на предмети речового майна за 2017 рік (вих № 16/1314/ПБ від 07.08.2019), проте на момент подання позовної заяви відповідь до позивача не надійшла.

Разом з тим, суд критично ставиться до вказаних пояснень позивача, як обставин, що унеможливлюють виконання рішення суду, оскільки матеріали справи не містять доказів отримання даного листа начальником Тилу Збройних Сил України. При цьому, позивач не був позбавлений права та можливості повторно звернутись до уповноваженого органу з метою отримання інформації необхідної для виконання рішення суду.

При цьому як вже зазначалось, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2019 встановлено, що Служба зовнішньої розвідки України могла на власний розсуд встановити механізм визначення вартості речового майна - як застосовуючи власну методику, так і використовуючи закупівельну вартість речового майна, розраховану Міністерством оборони України.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що несвоєчасність виконання рішення суду зумовлена невжиттям позивачем всіх можливих заходів для його виконання, що свідчить про допущення позивачем бездіяльності при виконанні рішення суду.

Суд також критично ставиться до посилань позивача, як на підставу для скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу на те, що зі змісту постанови не вбачається встановлення державним виконавцем причин невиконання рішення суду та відсутність поважних причин його невиконання, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Частиною четвертою статті 19 Закону № 1404-VIII встановлено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 29.08.2019 № 17/1/1549 позивач повідомив відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про те, що Служба зовнішньої розвідки України не може виконати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва без вжиття заходів, передбачених статтями 253 та 374 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки потребується виправлення допущеної в судовому рішенні та відповідно постанові описки. Також в листі вказано, що для проведення перерахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно необхідно видання відповідного нормативно-правового акту із вказаного питання, що потребуватиме його зовнішнього погодження та опрацювання.

Державним виконавцем при накладенні на позивача штрафу прийнято до уваги лист від 29.08.2019 № 17/1/1549, про що зазначено в постанові.

При цьому суд звертає увагу, що позивачем звертаючись до державного виконавця та під час розгляду даної справи, не пред`явлено доказів підготовки проектів заяв до суду та вчинення дій з метою звернення до суду в порядку статей 253 та 374 КАС України. Пояснень щодо наявності помилок у виконавчому документі позивачем також не надано.

Разом з тим суд зазначає, що обов`язок доказування наявності поважних причин невиконання рішення суду покладається на боржника, проте в межах даної справи позивачем не доведено наявність таких причин. В свою чергу, на державного виконавця покладається обов`язок контролю виконання рішення суду.

Суд бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини щодо відповідальності держави щодо виконання власних повноважень.

Зокрема, згідно з пунктами 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява № 29979/04, у якому проаналізовано поняття "належне урядування".

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

З урахуванням наведеного та враховуючи, що позивачем як державним органом не вчинено дій з метою своєчасного виправлення своїх помилок та не виконано рішення суду у строк, встановлений державним виконавцем, суд приходить до висновку про правомірність застосування до позивача штрафу в розмірі 5 100 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Служби зовнішньої розвідки України (вул. Нагірна, 24/1, м. Київ, 04107, ) до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) про визнання протиправною та скасування постанови відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.А. Бояринцева