Справа № 440/3566/19
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/3566/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шевякова І.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Ткаченко А.К.

позивача ОСОБА_1

представника позивача - Моложава О.К.

представника відповідача Новоселецька І.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги:

- про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень:

№ 0-1601 від 26.06.2019, яким визначено податкове зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 40720 грн 31 коп.;

№ 0-1601 від 26.06.2019, яким визначено податкове зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 42049 грн 42 коп.;

№ 0-1601 від 26.06.2019, яким визначено податкове зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 28218 грн 48 коп.;

№ 0-1601 від 26.06.2019, яким визначено податкове зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 30204 грн 70 коп.;

- зобов`язання відповідача виключити, на підставі абз. "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, із переліку об`єків оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на наступні роки, об`єкти нерухомості: "Будівля олійного цеху" - с. Різуненкове, вул. Центральна, 99 б/2, площа 1515,9 кв.м, свідоцтво про право власності № 66 від 28.12.2006, "Будівля складу" - с. Різуненкове, вул. Центральна, 99 б/1, площа 1622,6 кв.м, свідоцтво про право власності № 66 від 28.12.2006, "Будівля зерноскладу" - с. Різуненкове, вул. Центральна, 99 б/3, площа 2258,9 кв.м, свідоцтво про право власності № 66 від 28.12.2006, "Зерносклад. Критий тік. Комора" - с. Різуненкове, вул. Центральна, 99 б/8, площа 2187,5 кв.м, свідоцтво про право власності № 66 від 28.12.2006.

Під час розгляду справи суд

В С Т А Н О В И В:

23 вересня 2019 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області (надалі також - відповідач) про:

- визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень: № 0-1601 від 26.06.2019, яким визначено податкове зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 40720 грн 31 коп.; № 0-1601 від 26.06.2019, яким визначено податкове зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 42049 грн 42 коп.; № 0-1601 від 26.06.2019, яким визначено податкове зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 28218 грн 48 коп.; № 0-1601 від 26.06.2019, яким визначено податкове зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 30204 грн 70 коп.;

- зобов`язання відповідача виключити вищеназвану нерухомість зі списків на нарахування податку на наступні роки.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду 27 вересня 2019 року /а.с. 35-37/ адміністративний позов залишений без руху.

04 жовтня 2019 року після усунення позивачем недоліків позовної заяви суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, вирішивши розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження /а.с. 2-3/.

18 листопада 2019 року позивач уточнив позовні вимоги, надавши до суду відповідну заяву про уточнення позовних вимог /а.с. 89-91/, у якій просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № 0-1601 від 26.06.2019, яким визначено податкове зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 40720 грн 31 коп.; № 0-1601 від 26.06.2019, яким визначено податкове зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 42049 грн 42 коп.; № 0-1601 від 26.06.2019, яким визначено податкове зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 28218 грн 48 коп.; № 0-1601 від 26.06.2019, яким визначено податкове зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 30204 грн 70 коп.; а також зобов`язати відповідача виключити, на підставі абз. "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, із переліку об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на наступні роки, об`єкти нерухомості: "Будівля олійного цеху" - с. Різуненкове, вул. Центральна, 99 б/2, площа 1515,9 кв.м, свідоцтво про право власності № 66 від 28.12.2006, "Будівля складу" - с. Різуненкове, вул. Центральна, 99 б/1, площа 1622,6 кв.м, свідоцтво про право власності № 66 від 28.12.2006, "Будівля зерноскладу" - с. Різуненкове, вул. Центральна, 99 б/3, площа 2258,9 кв.м, свідоцтво про право власності № 66 від 28.12.2006, "Зерносклад. Критий тік. Комора" - с. Різуненкове, вул. Центральна, 99 б/8, площа 2187,5 кв.м, свідоцтво про право власності №66 від 28.12.2006.

У судовому засіданні 18 листопада 2019 року за клопотанням відповідача суд протокольною ухвалою замінив відповідача ГУ ДФС у Полтавській області на його правонаступника - ГУ ДПС у Полтавській області.

02 грудня 2019 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті /а.с. 128-129/.

Аргументи учасників справи

Позовні вимоги мотивовані неправомірністю оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості, за 2018 рік, визначені позивачу, як на його думку, безпідставно. Нежитлові будівлі ("Будівля олійного цеху", "Будівля складу", "Будівля зерноскладу", "Зерносклад. Критий тік. Комора"), власником яких є позивач, і відносно яких нараховані зазначені податкові зобов`язання, не являються об`єктами оподаткування в силу абз."є" пп.266.2.2 п. 266.2 ст.266 Податкового кодексу України.

23 жовтня 2019 року відповідач надав до суду відзив на адміністративний позов, у якому зазначив, що проти задоволення позову заперечує з огляду на наступне /а.с. 78/. На думку відповідача, оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені у відповідності до вимог статті 266 Податкового кодексу України.

Вказано, що підстав для звільнення позивача від сплати вказаного податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до абз."є" пп.266.2.2 п. 266.2 ст.266 Податкового кодексу України, немає, оскільки за відповідною нормою пільги мають лише власники виробничих корпусів, цехів, складських приміщень, які є промисловими підприємствами, які випускають промислову продукцію і які мають на це відповідні дозволи, ведуть самостійний бухгалтерський баланс тощо. До вказаних правовідносин, на думку відповідача, не можуть застосовуватись норми абз."є" пп.266.2.2 п. 266.2 ст.266 Податкового кодексу України.

18 листопада 2019 року представником позивача до суду подана відповідь на відзив /а.с. 102-104/, в якій критично оцінений аргумент відповідача про незастосування до вказаних правовідносин абз."є" пп.266.2.2 п. 266.2 ст.266 Податкового кодексу України. Так, на думку позивача, названий підпункт визначає виключно питання щодо переліку об`єктів нерухомого майна, які не підлягають оподаткуванню податком на нерухоме майно. При цьому, зазначений пункт не визначає переліку юридичних чи фізичних осіб, на яких він поширюється або не поширюється. Вказано, що законодавцем не встановлено, що власником будівель повинні бути промислові підприємства.

26 листопада 2019 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив /а.с. 113/, в яких зазначено, що застосування абз."є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст.266 Податкового кодексу України можливе лише у разі дотримання двох обов`язкових умов, а саме: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. В межах спірних правовідносин наявна лише одна з обов`язкових умов - виробничі приміщення, а тому вказана норма Податкового кодексу не підлягає застосуванню.

Позивач та його представник у судовому засіданні 16 грудня 2019 року позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 16 грудня 2019 року проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець 04 листопада 2002 року, основним видом його діяльності є виробництво олії та тваринних жирів (10.41).

ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень:

"Будівля олійного цеху" - с. Різуненкове, АДРЕСА_1 , площа 1515,9 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії ЯЯЯ № 192824 від 23.02.2007 та технічним паспортом від 22.02.2007 /а.с. 15-16/,

"Будівля складу" - с. Різуненкове, вул. Центральна, 99 б/1, площа 1622,6 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії ЯЯЯ № 192822 від 23.02.2007 та технічним паспортом від 22.02.2007 /а.с. 17-18/,

"Будівля зерноскладу" - с. Різуненкове, вул. Центральна, 99 б/3, площа 2258,9 кв.м, свідоцтво про право власності серії ЯЯЯ № 192828 від 26.02.2007 та технічний паспорт від 22.02.2007 /а.с. 19-20/,

"Зерносклад. Критий тік. Комора" - с. Різуненкове, вул. Центральна, 99 б/8, площа 2187,5 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії ЯЯЯ № 192825 від 23.02.2007 та технічним паспортом від 22.02.2007 /а.с. 21-22/.

Відповідно до акту обстеження технічного стану нерухомого майна, складеним Коломацьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації від 20.09.2019 №66, вказані об`єкти нерухомості відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК-018-2000 відноситься до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промисловості та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості") /а.с. 24/.

Відповідно до пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та згідно з пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України ГУ ДФС у Полтавській області винесені наступні податкові повідомлення-рішення:

№ 0-1601 від 26.06.2019, яким визначено податкове зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 40720 грн 31 коп.;

№ 0-1601 від 26.06.2019, яким визначено податкове зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 42049 грн 42 коп.;

№ 0-1601 від 26.06.2019, яким визначено податкове зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 28218 грн 48 коп.;

№ 0-1601 від 26.06.2019, яким визначено податкове зобов`язання за 2018 рік за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 30204 грн 70 коп.

Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх до Державної фіскальної служби України, однак, не дочекавшись рішення за наслідками розгляду своєї скарги, звернувся до суду із відповідних позовом (з урахуванням уточнення позовних вимог).

Надаючи правову оцінку оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, суд виходить з наступного.

Норми права, які підлягають застосуванню

Податковий кодекс України від 02.12.2010 року №2755-VI регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28.12.2014 №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким шляхом викладення в новій редакції норм Податкового кодексу України запроваджено новий податок - податок на майно.

Згідно зі статтею 265 Податкового кодексу України (у редакції на час спірних правовідносин) податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Відповідно до пп. 266.1.1 п.266.1, пп.266.2.1 п.266.2, пп.266.3.1, пп.266.3.2 п.266.3 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно із пп.266.7.1 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

За приписами пп.266.7.2 п.266.7 статті 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення, про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Підпунктом 266.6.1. п.266.6. статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником нежитлових приміщень "Будівля олійного цеху", "Будівля складу", "Будівля зерноскладу", "Зерносклад. Критий тік. Комора".

Підпунктом 14.1.1291 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України визначено, що об`єкти нежитлової нерухомості - це будівлі, приміщення, що не віднесені, відповідно до законодавства, до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Статтею 266 Податкового кодексу України визначено платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об`єкти оподаткування, базу оподаткування, а також пільги із сплати цього податку.

Відповідно до пп."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, не є об`єктами оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Аналіз норми пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України призводить до висновку, що не є об`єктом оподаткування будь-які будівлі промисловості. Сполучник "зокрема" вказує на те, що перелік таких підприємств не є вичерпним.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

Таким чином, до будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Що стосується визначення підприємств промисловими, то такими вважаються підприємства, які відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 № 530, відносяться до секцій:

B "Добувна промисловість та розроблення кар`єрів";

C "Переробна промисловість", зокрема, виробництво харчових продуктів, напоїв, тютюнових виробів, текстильне виробництво, виробництво шкіри, виробів зі шкіри та інших матеріалів, виробництво паперу та паперових виробів, поліграфічна діяльність, тиражування записаної інформації тощо;

D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря";

E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами";

F "Будівництво".

Також згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 об`єктами класифікації є будівлі виробничого і невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

До групи "Будівлі промислові та склади" належать будівлі промислового призначення (фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо).

Висновки щодо правозастосування

Враховуючи приписи абз."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, суд дійшов висновку, що контролюючим органом помилково зроблено висновок про відсутність у позивача права на відповідну податкову пільгу у даному разі.

Об`єктом оподаткування податком не нерухомість є об`єкт нерухомості, а не суб`єкт як власник такої нерухомості. Отже, при визначенні бази оподаткування визначальними ознаками в даному випадку є саме ознаки нерухомості.

У цій справі сторони не мали спору й відповідач не спростовував того факту, що об"єкти нерухомості, що є об"єктом оподаткування, мають статус будівель промислового призначення у відповідності до Національного класифікатора України ДК 009:2010.

Фіскальний орган стверджував про відсутність підстав поширити на позивача абз."є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України тільки тому, що він є фізичною особою-підприємцем, а не промисловим підприємством, яке згадується у відповідній нормі.

Дана норма передбачає податкову пільгу для "будівель промисловості" "промислових підприємств".

Згідно із п.56.21 статті 56 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно - правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Норма абз. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України в розрізі основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого підпунктом 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у підпункті 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам, до об`єктів, які не оподатковуються в силу закону.

Тому суд сприймає твердження фіскального органу, покладене в основу оскаржуваних рішень, як трактування податкового закону, яке, в силу вище процитованого пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України, має вчинятися в бік, сприятливіший для платника податків.

Суд зобов"язаний зазначити, що дійсно, як і стверджував відповідач у даній справі, Верховним Судом сформовано вже сталу практику висновків з питань правозастосування у подібних правовідносинах, відповідно до якої застосування податкової пільги, передбаченої абз. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. Наприклад, у постанові від 15.05.2018 року у справі №806/2461/17.

Однак у цій справі суд вважає за необхідне відійти від таких висновків на підставі такого.

Формулюючи висновки у цій категорії справ, Верховний Суд не досліджував можливості використання промислових будівель саме промисловими підприємствами, хоча б ці будівлі й не перебували у їхній власності.

Пряма вказівка на необхідність перебування об"єктів оподаткування саме у власності промислових підприємств у законі відсутня, вжито формулювання "будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств".

В цій справі відсутній спір і сторонами визнається той факт, що позивач як фізична особа-підприємець здійснює господарську діяльність, що підпадає під визначення легкої промисловості, а саме виробництво олії та тваринних жирів, КВЕД (10.41). Так само не оспорюється і відповідачем у тому числі, що ці ж приміщення використовуються для тої ж діяльності і юридичною особою ТОВ "Василенків хутір", що підпадає під визначення промислового підприємства з КВЕД 10.41 (а.с.120-123). Використання будівель промислового призначення промисловим підприємством, хоч воно і не є його власником, підтверджується і матеріалами адміністративної справи (а.с.92-98).

У тому ж вже згаданому висновку Верховного Суду у постанові від 15.05.2018 року у справі №806/2461/17 Верховний Суд вказав: "буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності".

Таким чином, у даній справі можливо стверджувати, що об"єкти оподаткування є промисловими будівлями, що використовуються промисловим підприємством, а тому трактування норми податкового закону, в силу пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України, має вчинятися в бік, сприятливіший для платника податків.

Крім того, суд зауважує, що формуючи висновки з питань правозастосування в аналогічних правовідносинах, Верховний Суд не оцінював протрактовану норму податкового законодавства з точки зору заборони дискримінації.

Так, і частина 2 статті 22 Конституції України, і стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містять заборону дискримінації фізичної особи за невичерпним переліком ознак.

Заборона дискримінації у податкових правовідносинах також знаходила своє відображення у практиці ЄСПЛ, наприклад у рішенні від 29 квітня 2009 року у справі «Бурден проти Сполученого Королівства» (Заява № 13378/05).

Суд вважає, що вибіркове застосування норми, яка надає право на податкову пільгу щодо одного й того самого об"єкту оподаткування, при одному й тому ж виді господарської діяльності та використанні цього об"єкту оподаткування тільки в залежності від того, чи є платник фізичною, чи юридичною особою - є проявом дискримінації фізичної особи за ознакою форми здійснення нею господарської діяльності.

За приписами частин 1, 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В силу вимог ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд бере до уваги рішення Європейського суду з прав людини у справах "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), яким було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку.

Також, необхідно зважати на рішення Європейського Суду з прав людини, які підкреслюють особливу важливість принципу "належного урядування".

У рішенні ЄСПЛ "Москаль проти Польщі" від 15.09.2009 вказано, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

З огляду на викладене, суд зазначає, що відсутність конкретизації в національному законодавстві терміну "промислові підприємства", а також незапровадження чіткого механізму віднесення об`єктів нерухомості до будівель промисловості, сприяє різному тлумаченню таких норм, що, в свою чергу, вказує на порушення принципу "належного врядування".

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про необхідність трактувати чинні норми податкового законодавства, а саме: абз. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, на користь позивача.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що у цій справі за встановлених фактичних обставин слід відійти від практики Верховного Суду в цій категорії справ та визнати право позивача на податкову пільгу, передбачену абз. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, а отже є підстави для задоволення адміністративного позову в частині оскарження податкових повідомлень-рішень, визнання їх протиправними та скасування.

Оцінюючи ж позовні вимоги про зобов`язання відповідача виключити, на підставі абз. "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, із переліку об`єків оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на наступні роки, об`єкти нерухомості: "Будівля олійного цеху", "Будівля складу", "Будівля зерноскладу", "Зерносклад. Критий тік. Комора", суд вказує на неможливість їх задоволення з огляду на відсутність у суду повноважень здійснювати регулювання податкових відносин на майбутнє.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Беручи до уваги те, що позивачем при поданні позовної заяви до суду сплачено судовий збір у розмірі 1411 грн 90 коп. як за майнову позовну вимогу і суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги майнового характеру, немайнова ж вимога є формою захисту порушеного права сума судових витрат зі сплати судового збору, яка підлягає присудженню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Полтавській області, складає 1141,90 коп.

На підставі викладеного, керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Полтавській області (вул.Європейська 4 м.Полтава ) задовольнити частково.

Податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Полтавській області:

№0-1601 від 26 червня 2019 року;

№0-1601 від 26 червня 2019 року;

№0-1601 від 26 червня 2019 року;

№0-1601 від 26 червня 2019 року - визнати протиправними та скасувати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області витрати зі сплати судового збору у загальній сумі 1141,90 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26 грудня 2019 року.

Головуючий суддя І.С. Шевяков