Справа № 640/13420/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменко В.О.,

Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Лещенко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року (повний текст виготовлено 08 листопада 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, треті особи: Національне агентство України з питань державної служби, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державного бюро розслідувань від 27.05.2019 №134-ос в частині покладення виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань на ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Державне бюро розслідувань розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.06.2019 про покладення на неї виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Державного бюро розслідувань від 27.05.2019 №134-ос в частині покладення виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань на ОСОБА_2 було залишено без розгляду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року у задоволенні позову щодо зобов`язання Державного бюро розслідувань розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.06.2019 про покладення на неї виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт наголошує, що відповіді по суті звернення позивача у листі Державного бюро розслідувань немає, останній містить лише посилання на норми законодавства.

Заслухавши в судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу Державного бюро розслідувань про призначення ОСОБА_1 від 15.08.2018 №48 о/с, ОСОБА_1 перебуває на посаді головного спеціаліста Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань з 16.08.2018.

В процесі виконання своїх трудових обов`язків позивачу стало відомо, що посада керівника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань є вакантною. З огляду на що, ОСОБА_1 27.05.2019 звернулась до відповідача із заявою про її призначення виконуючим обов`язки керівника вказаного відділу на підставі частини п`ятої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», як найстаршого за віком службовця підрозділу.

Державним бюро розслідувань прийнято наказ від 27.05.2019 №134-ос, відповідно до якого виконання обов`язків за вакантною посадою начальника Відділу покладено на ОСОБА_2 , головного спеціаліста сектору по роботі зі ЗМІ та веб-ресурсами цього відділу, на період з 27.05.2019 до призначення начальника цього відділу в установленому законом порядку.

Державним бюро розслідувань було розглянуто запит ОСОБА_1 від 27.05.2019 та листом від 30.05.2019 №01-8051 повідомлено, що виконання обов`язків за вакантною посадою начальника Відділу з 27.05.2019 покладено на ОСОБА_2 , головного спеціаліста сектору по роботі зі ЗМІ та веб-ресурсами, який не є найстарший за віком службовцем підрозділу.

Листом Державного бюро розслідувань від 06.06.2016 №186/18/19 позивача також повідомлено, що відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», у разі відсутності заступника обов`язки керівника підрозділу центрального апарату (директора територіального органу) Державного бюро розслідувань виконує найстарший за віком керівник підрозділу (органу), що входить до складу цього підрозділу (органу), а за відсутності у структурі підрозділу (органу) інших підрозділів - найстарший за віком службовець підрозділу (органу). Станом на 06.06.2019 посади завідувачів усіх чотирьох секторів, що входять до складу Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань є вакантними. З урахуванням зазначеного, приписи частини п`ятої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» щодо покладення обов`язків керівника підрозділу центрального апарату на найстаршого за віком службовця, у даному конкретному випадку щодо Відділу не застосовуються.

18.06.2019 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із запитом на публічну інформацію щодо надання відомостей про особу, яка є найстаршим за віком службовцем Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань.

Листом № 01-9780 від 21.06.2019 року у відповідь на вищевказаний запит, Державне бюро розслідувань повідомило, що згідно з копіями документів, які є частиною особової справи працівника, найстаршим за віком службовцем Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ є саме позивач - ОСОБА_1 , головний спеціаліст цього Відділу.

Отримавши підтвердження, що найстаршим за віком службовцем Відділу є позивач, ОСОБА_1 21.06.2019 повторно звернулась з заявою про покладення на неї обов`язків керівника названого відділу на підставі частини п`ятої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Листом Державного бюро розслідувань від 04.07.2019 №01-10450 вказано на приписи частини п`ятої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та приписи частини шостої статті 31 Закону України «Про державну службу».

Вважаючи, що лист відповідача не містить результатів розгляду заяви, а виконання обов`язків мало бути покладеним саме на найстаршого за віком державного службовця відділу, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Державного бюро розслідувань від 27.05.2019 №134-ос в частині покладення виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань на ОСОБА_2 було залишено без розгляду.

Відтак, судом першої інстанції по суті розглядались позовні вимоги в частині зобов`язання Державного бюро розслідувань розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.06.2019 про покладення на неї виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань.

Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що заяву позивача було розглянуто по суті і надано відповідь листом Державного бюро розслідувань від 04.07.2019 №01-10450.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення врегульовано Законом України № 393/96-ВР від 02 жовтня 1996 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про звернення громадян», заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Статтею 15 Закону № 393/96-ВР визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

До того ж, статтею 19 вищевказаного Закону встановлено обов`язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг:

об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 21.06.2019 звернулась з заявою про покладення на неї, як найстаршого за віком службовця Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ, виконання обов`язків за вакантною посадою керівника названого відділу на підставі частини п`ятої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з 21.06.2019 року до призначення керівника Відділу в установленому законодавством порядку.

За наслідком розгляду вищевказаної заяви, позивач отримала лист Державного бюро розслідувань від 04.07.2019 №01-10450.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що заяву позивача було розглянуто по суті і надано відповідь листом Державного бюро розслідувань від 04.07.2019 №01-10450 щодо неможливості покладення на ОСОБА_1 виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань як старшої за віком.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що як вбачається зі змісту листа-відповіді Державного бюро розслідувань від 04.07.2019 №01-10450, він містить лише посилання на приписи частини п`ятої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та приписи частини шостої статті 31 Закону України «Про державну службу», а також структуру Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань.

В той же час, у зверненні ОСОБА_1 від 21.06.2019 року, позивач просила покласти на неї, як найстаршого за віком службовця Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ, виконання обов`язків за вакантною посадою керівника названого відділу.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що лист Державного бюро розслідувань від 04.07.2019 №01-10450 не містить жодного рішення щодо заяви позивача від 21.06.2019 року - ані задоволення, ані відмови у задоволенні заяви із відповідним обґрунтуванням, а містить лише посилання на нормативно-правові акти, що жодним чином не є належною відповіддю на звернення у розумінні нормативних положень Закону України «Про звернення громадян».

Так, як вже було зазначено вище, згідно з частиною 4 статті 15 Закону № 393/96-ВР рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Оскільки лист Державного бюро розслідувань від 04.07.2019 №01-10450 не містить ні задоволення, ні відмови в задоволенні вимог, викладених у заяві ОСОБА_1 від 21.06.2019 року з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що заяву позивача було розглянуто по суті і надано відповідь щодо неможливості покладення на ОСОБА_1 виконання обов`язків начальника Відділу.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України № 794-VIII від 12 листопада 2015 року «Про Державне бюро розслідувань», у разі відсутності керівника підрозділу центрального апарату (директора територіального органу) Державного бюро розслідувань або тимчасової неможливості здійснення ним своїх повноважень його обов`язки виконує заступник, а за наявності двох заступників - найстарший за віком заступник.

У разі відсутності заступника обов`язки керівника підрозділу центрального апарату (директора територіального органу) Державного бюро розслідувань виконує найстарший за віком керівник підрозділу (органу), що входить до складу цього підрозділу (органу), а за відсутності у структурі підрозділу (органу) інших підрозділів - найстарший за віком службовець підрозділу (органу).

Таким чином, спеціальним законодавством чітко передбачено, що за умови якщо посади керівника відповідного відділу, його заступника та завідувачів секторів цього відділу є вакантними, то виконання обов`язків начальника такого відділу має бути покладено на старшого за віком державного службовця.

Як було вказано самим відповідачем у листі Державного бюро розслідувань від 30.05.2019 №01-8051, станом на 27.05.2019 залишаються вакантними наступні керівні посади у Відділі по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань: начальника, заступника начальника, завідувача сектору по роботі зі ЗМІ та веб-ресурсам, завідувача сектору забезпечення доступу до публічної інформації, завідувача сектору моніторингу та аналізу, завідувача сектору організації публічних заходів.

Отже, колегія суддів звертає увагу, що оскільки посади начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань, його заступника та завідувачів секторів цього відділу були вакантними, то застосуванню підлягала саме норма частини п`ятої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» щодо покладення виконання обов`язків начальника такого відділу на старшого за віком державного службовця до призначення керівника відділу у встановленому законом порядку.

Слід також зазначити, що у даному випадку актом індивідуальної дії, а саме наказом Державного бюро розслідувань від 27.05.2019 №134-ос в частині покладення виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань на ОСОБА_2 було безпосередньо порушено права та інтереси позивача щодо покладення на неї виконання обов`язків начальника, як на найстаршого за віком державного службовця відділу, які можуть бути захищені саме шляхом оскарження відповідного акту індивідуальної дії.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про зобов`язання вчинити дії.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про зобов`язання вчинити дії - задовольнити повністю.

Зобов`язати Державне бюро розслідувань розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.06.2019 про покладення на неї виконання обов`язків начальника Відділу по роботі з громадськістю та ЗМІ Державного бюро розслідувань із врахуванням висновків суду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16.01.2020 року.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

А.Ю. Кучма