Справа № 440/4401/19
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2020-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2020 р. м. Харків Справа № 440/4401/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Бенедик А.П. , Донець Л.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2019, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова (повний текст складено 02.12.19) по справі № 440/4401/19

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України , третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач), третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати пункт 6 Протоколу № 129 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 04.10.2019 щодо відмови в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 "Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві";

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013, як інваліду ІІ групи з 01.07.2019, інвалідність якого настала внаслідок захворювання, що пов`язане із захистом Батьківщини, в розмірі 300-кратного прожиткового мінімум, встановленого законом для працездатних осіб на перше січня календарного року, з урахуванням раніше виплаченої суми, та вжити заходів щодо її виплати.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, викладене у пункті 6 протоколу № 129 від 04.10.2019, щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги.

Зобов`язано Міністерство оборони України вирішити питання щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю ІІ групи з 01.07.2019 в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2018, з урахуванням висновків суду.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 в частині зобов`язання Міністерства оборони України вирішити питання щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю ІІ групи з 01.07.2019 в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2018, з урахуванням висновків суду, та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення мені одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013, як інваліду ІІ групи з 01.07.2019, інвалідність якого настала внаслідок захворювань, пов`язаних із захистом Батьківщини, в розмірі 300 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на перше січня календарного року, з урахуванням раніше виплаченої суми та вжити заходів до її виплати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що є неправильним висновок суду першої інстанції щодо визначення розміру призначення одноразової грошової допомоги в 300- кратному прожитковому мінімумі для працездатних осіб станом на 01.01.2018 та визначення судом способу реалізації судового рішення. Оскільки ІІ група інвалідності йому була встановлена вперше з 01.07.2019, розмір належної до виплати одноразової грошової допомоги необхідно встановлювати виходячи із 300 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року 2019 року. Також зазначає, щодо способу реалізації судового рішення, суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення, якщо відмова визначена неправомірною. Вважає, що формулювання резолютивної частини рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 «вирішити питання щодо виплати» не забезпечує належного захисту та відновлення прав позивача.

Відповідач та третя особа не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.

Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2019 про призначення справи до розгляду, справа була розглянута колегією суддів в порядку письмового провадження. З врахуванням вимог ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата складання його повного тексту. Повний текст постанови суд апеляційної інстанції складає з дотриманням строків, визначених ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач призваний на службу до лав Збройних Сил України на підставі Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 "Про часткову мобілізацію", що підтверджено записами у військовому квитку ОСОБА_2 (а.с. 38-39).

У період з 25.08.2014 по 11.09.2014 позивач брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, що підтверджено копією довідки військової частини НОМЕР_1 від 11.01.2016 № 4/325 (а.с. 18).

27.08.2014 під час виконання бойового завдання у зоні проведення АТО та обстрілу артилерійським вогнем з боку терористичних угрупувань отримав травму: забій грудного відділу хребта, що підтверджено копією довідки військової частини НОМЕР_2 від 14.11. 2014 № 0501/18/1477 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) (а.с. 17). При цьому у довідці зазначено, що травма не пов`язана з вчиненням кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком вчинення дій у стані алкогольного, токсичного чи наркотичного сп`яніння, тілесні ушкодження не спричиненні собі навмисно.

Наявною в матеріалах справи копією витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол № 1489 від 04.06.2019) підтверджено, що отримане ОСОБА_1 захворювання, так, пов`язана із захистом Батьківщини (а.с. 16).

10.02.2016 Полтавською обласною медико-соціальною експертною комісією № 2 визначено ступінь втрати працездатності ОСОБА_1 у розмірі 25%, що підтверджується наявною в матеріалах справи копію довідки серії АГ № 0005033 (а.с. 14).

У зв`язку з встановленням ступеня втрати працездатності позивачу виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 24115,00 грн.

В подальшому, Полтавською обласною транспортно-радіологічною МСЕК було проведено огляд ОСОБА_1 за результатами якого позивачу вперше встановлена ІІ група інвалідності з 01.07.2019, причина інвалідності: травма, так, пов`язана із захистом Батьківщини (а.с. 15).

08.08.2019 позивач звернувся до Полтавського ОВК із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, до якої додав копії: паспорта, ідентифікаційного коду, військового квитка, посвідчення УБД, довідки про безпосередню участь в АТО, довідки МСЕК, довідки про обставини травми, витягу з протоколу ВЛК, свідоцтва про хворобу, витягу з наказу вч НОМЕР_1 (а.с. 29-39).

Листом від 19.08.2019 № 12/2309 заяву позивача разом із приєднаними до неї документами надіслано до Департаменту фінансів Міноборони разом з висновком про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (а.с. 28).

Рішенням комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленим протоколом від 04.10.2019 № 129 (пункт 6), відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги солдату в запасі ОСОБА_1 , з тих підстав, що групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності. Зазначене рішення відповідач обґрунтував посиланням на приписи абзацу другого пункту 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей", зважаючи на те, що 10.02.2016 органами МСЕК позивачу було встановлено 25% втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, що сталась 27.08.2014, а інвалідність ІІ групи внаслідок цієї ж причини була встановлена лише з 01.07.2019 під час огляду органами МСЕК 01.08.2019 (а.с. 40).

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з наявного у позивача права на призначення одноразової грошової допомоги, оскільки у справі відсутні підстави для застосування приписів абзацу другого пункту 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей". За висновком суду першої інстанції належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача вирішити питання щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2018 року.

Колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо наявного у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням позивачу органами МСЕК 01.08.2019 при первинному огляді інваліда 2 групи інвалідності з 01.07.2019, вважає помилковим визначений у судовому рішенні спосіб захисту такого порушеного права.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII.

У відповідності до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2232-XII), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно зі статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

У частині першій статті 16 Закону № 2011-XII закріплено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 4 частини 2 статті 16 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Положеннями пункту "б" частини першої статті 16-2 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Приписами абзацу 1 частини 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII встановлено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі по тексту Порядок № 975), яка набрала чинності 24.01.2014.

Згідно із пунктом 8 Порядку № 975 якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Пунктом 11 Порядку № 975 передбачено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

З викладеного вище випливає, що нормами Закону № 2011-ХІІ передбачено право військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду, згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності, за умови, що встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або відсотку втрати працездатності.

Положення статті 16-3 цього Закону застосовуються при вирішення питання щодо отримання доплат між розміром раніше отриманої одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності нижчої групи (меншого відсотка втрати працездатності) та розміром одноразової грошової допомоги яка повинна виплачуватись при встановлені інвалідності вищої групи (більшого відсотка втрати працездатності).

В свою чергу, стаття 16 Закону № 2011-ХІІ визначає перелік осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, а стаття 16-3 Закону визначає порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Колегія суддів зауважує, що на момент первинного встановлення позивачу часткової втрати працездатності 02.10.2015 Закон № 2011-ХІІ та Порядок №975 не містили норми, яка б обмежувала строк реалізації права на одноразову грошову допомогу при подальшому встановленні особі інвалідності за наслідками повторного медичного огляду.

В подальшому Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII до Закону №2011-XIІ було внесено зміни, згідно яких пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ (набрав чинності лише з 01 січня 2017 року) доповнено абзацом другим такого змісту: "У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється".

З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до матеріалів справи 02.10.2015 під час огляду позивача органами МСЕК було лише встановлено 25% втрати працездатності з 10.02.2016, проте огляд позивача вперше як інваліда відбувся лише 01.08.2019, коли йому було встановлено ІІ групу інвалідності з 01.07.2019 безтерміново.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в силу приписів статті 58 Конституції України, норма Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яка набрала чинності 1 січня 2017 року, на спірні правовідносини не розповсюджується.

Крім того, запроваджений пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ дворічний термін на реалізацію права щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги підлягає обчисленню з моменту первинного встановлення інвалідності, а не первинного встановлення втрати працездатності, що додатково свідчить про необгрунтованість доводів відповідача.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 20.03.2018 по справі №295/3091/17, від 21.06.2018 по справі № 760/11440/17, від 30.09.2019 по справі № 825/1380/18, від 24.12.2019 по справі №200/4362/19-а, яка є обов`язковою для врахування в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України.

З огляду на викладене, твердження відповідача про відсутність правових підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки закінчився дворічний строк після первинного встановлення втрати працездатності, є помилковими.

Інших підстав для відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги в пункті 6 рішення Комісії, оформленого протоколом № 129 від 04.10.2019.01.2019, не наведено та в ході судового розгляду не було встановлено.

Факт подання позивачем повного пакету документів, передбаченого пунктом 11 Порядку № 975, в тому числі, документу про обставини та причини поранення, зокрема, про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновку, що комісія Міністерства оборони України, відмовляючи позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги (різниці між розміром одноразової грошової допомоги по ІІ групі інвалідності, діяла не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законом № 2011-ХІІ.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Згідно із п. п. 21, 24 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі "Стреч проти Сполучного Королівства" ("STRETCH v. THE UNITED KINGDOM " № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме: в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY " № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

Поновлюючи право позивача на отримання одноразової грошової допомоги, виходить з законодавчо визначеного у частині першій статті 16-2 Закону № 2011-XII її розміру, а саме: 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року. Тобто, відповідач зобов`язаний призначити та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 300- кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, станом на 01.01.2019 (рік, у якому відбулося первинне встановлення інвалідності), а не 01.01.2018, як було помилково зазначено судом першої інстанції.

При визначенні такого способу захисту прав позивача, колегія суддів виходить з того, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України, постанові від 23.10.2019 у справі 0840/3112/18 Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 ).

Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно зазначених приписів правової норми, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії після скасування його адміністративного акту.

Відповідач в межах даної справи протиправно відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги. Зобов`язання відповідача вирішити питання щодо виплати такої допомоги не захистить порушені права ефективно.

Враховуючи, що позивач звернувся до відповідача зі всіма необхідними документами, ефективним способом захисту порушеного права є зобов`язання Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення до виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2019, з урахуванням раніше виплачених сум.

Визначення такого способу захисту відповідає заявленим позовним вимогам та висновку суду першої інстанції про задоволення позову (у повному обсязі заявлених вимог, а не частково). В свою чергу суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний перегляд оскарженого судового рішення, діє у межах вимог та доводів апеляційної скарги позивача, який вимагає визначити більш ефективний спосіб його порушеного права.

Зазначене свідчить, з огляду на приписи ч. 4 ст. 317 КАС України, наявність підстав для зміни рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 шляхом викладення абзацу третього резолютивної частини рішення в новій редакції.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 286, 308, 310, п.2 ч.1 ст. 315, 317, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 у справі № 440/4401/19 змінити резолютивну частину та викласти абзац третій в наступній редакції:

«Зобов`язати Міністерство оборони України (Повітрофлотський пр-т, 6, м. Київ, 03168, ) прийняти рішення про призначення до виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) одноразової грошової допомоги, як особі з інвалідністю ІІ групи з 01.07.2019 в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01.01.2019, з урахуванням раніше виплачених сум».

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 у справі № 440/4401/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик Л.О. Донець
Повний текст постанови складено 14.01.2020.