Справа № 300/2457/19
Суддя: Главач І.А.
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2020 р. справа № 300/2457/19

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді - Главача І.А.,

за участю секретаря судового засідання - Станішевської В.Р.,

позивача - не з`явився,

відповідача - 1 - не з`явився,

відповідача - 2 - не з`явився,

представника третьої особи - Бортника Р.Б.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) 13.12.2019 звернувся до суду з позовною заявою до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області (надалі по тексту також - відповідач-1), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (надалі по тексту також - відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі по тексту також - третя особа) про стягнення шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з жовтня 2016 року позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, яке є правонаступником Тисменицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, де отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, призначене відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Пенсійним органом на підставі положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, щомісячно, починаючи з жовтня 2016 року по лютий 2018 року, утримувались суми податку на доходи фізичних осіб з частини грошового утримання позивача. Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України. Позивач стверджує, що застосування пенсійним органом закону, який не відповідає положенням Конституції України призвело до звуження змісту та обсягу гарантованого Основним Законом права на майно, зокрема на пенсійні виплати, на які він міг очікувати. Так, на підставі положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України з його довічного грошового утримання відраховано податок з доходу фізичних осіб у загальному розмірі 46572,26 грн. Вважає, що вказані суми підлягають відшкодуванню державою як упущена вигода. Також ОСОБА_1 зазначив, що для вирішення даного спору звертався в Івано-Франківський міський суд, однак ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 15.10.2019 провадження у справі №344/15937/18 закрито у зв`язку з тим, що такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства. Після закриття Івано-Франківським апеляційним судом провадження у справі №344/15937/18 позивач звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою. Враховуючи вказане, просить суд стягнути з Державного бюджету України на його користь шкоду в розмірі 46572,26 грн, завдану законом, що визнаний неконституційним, шляхом списання зазначеної суми з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.12.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися, хоча належним чином повідомлялись про судовий розгляд даної справи.

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області 27.12.2019 через канцелярію суду подало пояснення на позовну заяву. Представник третьої особи зазначив, що оподаткування щомісячного довічного грошового утримання позивача здійснювалась в порядку, встановленому законодавством, яке було чинним до 27.02.2018. На підставі наведеного просив у задоволенні відмовити.

Позивач у судове засідання не з`явився, подавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності. У поданій заяві просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі у судове засідання не з`вилися, хоча про дату час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Представник третьої особи у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову з підстав, наведених у поясненнях. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні судом розглянуто питання щодо поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду з даною заявою та встановлено наявність підстав для його поновлення.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з жовтня 2016 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, яке є правонаступником Тисменицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, та отримує довічне грошове утримання судді у відставці.

Тисменицьке об`єднане управлінням Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, керуючись абзацом першим підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, у період з жовтня 2016 року по лютий 2018 року включно з щомісячного довічного грошового утримання позивача утримувало податок на доходи фізичних осіб в загальному розмірі 46572,26 грн, що підтверджується довідкою Тисменицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області від 14.09.2018 №4576/03.2 (а.с. 9).

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втратило чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Позивач, вважаючи, що застосування пенсійним органом закону, який не відповідає положенням Конституції України призвело до звуження його прав та завдало збитків у вигляді упущеної вигоди, звернувся з метою захисту до Івано-Франківського міського суду.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 15.10.2019 провадження у справі №344/15937/18 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення шкоди, завданої законом, який визнаний неконституційним закрито у зв`язку з тим, що такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства (а.с. 22-30).

У зв`язку з наведеним, позивач звернувся з даним позовом до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Вирішуючи даний спір, суд виходив з наступного.

Конституцією України встановлено, що Україна є соціальною, правовою державою (стаття 1); людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3); права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками соціального походження, майнового стану або іншими ознаками (частини перша, друга статті 24).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Основного Закону України). Основними елементами конституційного принципу верховенства права є справедливість, рівність, правова визначеність.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується, зокрема, загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Конституційні приписи, передбачені статтями 1, 3, 8, 21, частиною першою статті 24, статтею 46 Основного Закону України, забезпечують реалізацію прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на пенсійне забезпечення, правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки вчинених ними дій і бути впевненими у своїх правомірних очікуваннях стосовно того, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізовано в повному обсязі.

Відносини у сфері пенсійного забезпечення регулюються спеціальним Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відносини з пенсійного забезпечення суддів також регулюються нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також Закону України «Про державну службу», на підставі яких судді, який вийшов у відставку виплачується пенсія або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання, яке є альтернативою пенсії.

У Рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 Конституційний Суд України охарактеризував щомісячне довічне грошове утримання як особливу форму соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання суддів, у тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді; щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага; особливість щомісячного довічного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування (абзаци п`ятий, шостий, сьомий пункту 7 мотивувальної частини).

Розглядаючи питання зниження досягнутого рівня гарантій незалежності суддів в аспекті реалізації їх права на щомісячне довічне грошове утримання, Конституційний Суд України сформулював юридичну позицію, згідно з якою конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Судом встановлено, що позивач з жовтня 2016 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, яке є правонаступником Тисменицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, та отримує довічне грошове утримання судді у відставці.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон № 1166) пункт 164.2 статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, яким передбачено включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

В подальшому Конституційним Судом України прийнято рішення №1-р/2018 від 27.02.2018, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втратило чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тисменицьке об`єднане управлінням Пенсійного фонду України Івано-Франківської області на підставі абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, у період з жовтня 2016 року по лютий 2018 року включно з щомісячного довічного грошового утримання позивача утримувало податок на доходи фізичних осіб.

Так, відповідно до довідки Тисменицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області від 14.09.2018 № 4576/03.2 з нарахованого позивачу довічного грошового утримання за вказаний період відраховано податку на доходи фізичних осіб у загальній сумі 46572,26 грн (а.с. 9).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 27.02.2018 №1-р/2018 констатував, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обов`язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обов`язків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу.

Реалізація положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому пунктом 167.4статті 167 Кодексу.

На підставі викладеного, Конституційний Суд України у даному рішенні від 27.02.2018 №1-р/2018 дійшов висновку, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану.

Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобов`язані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обов`язків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами.

Також суд зазначає, що діями третьої особи було порушено конкретно право позивача на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, в приватних власних інтересах, встановлених національним законодавством. Мається на увазі, що набуваючи страховий стаж, позивач мав право очікувати отримання пенсійних виплат у певному розмірі. Зміни в законодавстві нівелюють право позивача на майно, можливість правомірного очікування доходу.

Позивач вважає, що внаслідок здійснених пенсійним органом відрахувань з жовтня 2016 року по лютий 2018 року йому завдано шкоду, що оцінюється в грошовому виразі, виходячи із сукупної суми відрахувань 46572,26 грн.

Згідно статті152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 22 ЦК України гарантовано право особі, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на відшкодування збитків. Частиною 2 цієї статті визначено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно частини 3 статті 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно зі статтею 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Незважаючи на ту обставину, що зміни, внесені до Податкового кодексу України Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» визнані неконституційними і втратили свою чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27.02.2018, однак незаконне утримання коштів з грошового утримання позивача у зв`язку з дією вищевказаних норм мало місце з жовтня 2016 року по лютий 2018 року.

Таким чином, ОСОБА_1 недоотримав належні йому виплати в розмірі 46572,26 грн саме через дію неконституційної норми закону, тому і компенсація цих коштів повинна бути здійснена за рахунок коштів Державного бюджету України. Тобто суб`єктом відшкодування завданої шкоди є держава і шкода відшкодовується за рахунок Державного бюджету України.

Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до пунктів 4, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ №845 від 03.08.2011, визначена судом сума підлягає стягненню за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з відповідного рахунку органом Казначейства.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення шкоди, є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Зважаючи на викладене, підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шкода завдана законом, що визнаний неконституційним, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України грошових коштів в розмірі 46572,26 грн.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом судовий збір не сплачувався відповідно до пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір». Доказів понесення позивачем інших судових витрат суду не надано, а відтак, розподіл судових витрат на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) шкоду завдану законом, що визнаний неконституційним шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 46572,26 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач - ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач-1 - Держава Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області: вул. Дністровська, 14, м. івано-Франківськ, 76018, код ЄДРПОУ - 37951998.

Відповідач-2 - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ - 37567646.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області: вул. Січових Стрільців, 15. м. Івано-Франківськ, 76018, код ЄДРПОУ - 20551088.

Суддя Главач І.А.

Рішення складене в повному обсязі 20 січня 2020 р.