Справа № 826/7001/17
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2020 року м. Київ № 826/7001/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
доМіністерства внутрішніх справ України (01601, м.Київ, вулиця Богомольця, 10)
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі по тексту - відповідач), в якому (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо не вирішення питання подальшого використання на службі ОСОБА_1 ;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 листопада 2016 року по 08 вересня 2017 року;

- за час не відбутої відпуски за 2016 рік стягнути з Міністерства внутрішніх справ України матеріальну допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до наказу МВС України від 06 листопада 2015 року №2338о/с його звільнено з посади заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління згідно пунктів 10, 11 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» та пункту 64 «г» (через скорочення штату) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Вказаний наказ МВС України позивачем було оскаржено в судовому порядку та постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року позивача поновлено на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління.

При цьому, наказом МВС України від 21 грудня 2016 року №1223 о/с скасовано пункт наказу МВС України від 06 листопада 2015 року №2338 о/с «По особовому складу» в частині звільнення позивача з посади заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 року та поновлення в займані посаді, яка згідно штатного розпису скорочена у МВС та введена у новоствореному центральному органі виконавчої влади - Національній поліції України.

Проте, як вказує позивач, наказ про поновлення на посаді, на його думку, виявився формальністю, оскільки Департаментом персоналу, організації освітньої та наукової діяльності не вирішено питання подальшого проходження ним служби у Міністерстві внутрішніх справ України та оплати праці.

Позивач стверджує, що МВС України, видавши наказ від 21 грудня 2016 року №1223 о/с про його поновлення на службі у Міністерстві внутрішніх справ України не працевлаштувало та унеможливило отримання заробітної плати з 24 листопада 2016 року, чим поставило у залежність від влаштування на іншу роботу, одержання доходів, перспективи на існування та утримання сім`ї.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2017 року відкрито провадження в даній адміністративній справі.

В порядку встановленому Положенням про автоматизовану систему суду, затвердженого рішенням ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30 у зв`язку з тимчасовим відстороненням від здійснення правосуддя судді, в провадженні якого перебувала адміністративна справа №826/7001/17, справу було розподілено між суддями повторно.

У відповідності до протоколу розподілу у справі №826/7001/17 призначено головуючого суддю Федорчука А.Б.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року адміністративну справу прийнято до провадження та вирішено здійснювати розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача зазначив, що МВС України у повному обсязі та відповідно до резолютивної частини рішення, що стосувалось Міністерства виконало постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі №826/26466/15.

Крім того, представник МВС України просив врахувати, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року визнано протиправною бездіяльність саме Національної поліції України щодо не вирішення питання про прийняття ОСОБА_1 в органи поліції та саме Національну поліції України зобов`язано розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції, а не Міністерство внутрішніх справ України, як стверджує позивач.

Також, з метою сприяння ОСОБА_1 у подальшому працевлаштуванні в органах поліції 15 грудня 2016 року за вих. №11/2/2-3586 направило на ім`я т.в.о начальника Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України щодо надання пропозицій стосовно прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції. Повторно МВс України направило до Національної поліції України листа від 06 червня 2017 року за вих. №7946/05/22-2017 з проханням повідомити про результати розгляду питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції.

Водночас, Національна поліція України листом від 04 липня 2017 року №7117/01/122017 повідомила МВС України про можливість прийняття ОСОБА_1 на службу за умови проходження ним конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими на підставі вимог статей 47, 52 Закону України «Про Національну поліцію України». Тобто, на переконання представника відповідача, подальше проходження служби в органах поліції залежить від дій самого позивача, а не Міністерства внутрішніх справ України.

Додатково представник відповідача звернув увагу, що органи внутрішніх справ відповідно до Закону України «Про Національну поліцію України» на території України ліквідовані, фінансування органів внутрішніх справ з державного бюджету, починаючи з 07 листопада 2015 року припинено, а автоматичне призначення позивача на посаду державного службовця буде грубим порушенням законодавства. В той же час, альтернативного поновлення на будь-яку посаду, яку працівник раніше не обіймав, законодавством не передбачено.

Представник відповідача повідомив, що позивач не звертався до керівництва МВС України з рапортом або заявою про надання відпустки за 2016 рік та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення. Відтак, за умови порушення процедури звернення за наданням відпуски та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, не виникає правових підстав для визнання протиправною бездіяльності МВС України та зобов`язання вчинити дії відносно позивача.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що у 2016 році позивач знаходився у вимушеному прогулі, тому у позивача така можливість звернутися до керівництва МВС України була відсутня.

З огляду на викладене вище та відсутність клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 01 вересня 1996 року прийнятий на службу в органи внутрішніх справ, що підтверджується наданої суду копією трудової книжки.

Зі змісту постанови Окружного адміністративного суду міста Києва вбачається, що відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України «По особовому складу» від 06 листопада 2015 року №2338о/с полковника міліції ОСОБА_1 , заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил з займаної посади згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у адміністративній справі №826/26466/15 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України про визнання незаконними дій, скасування наказу, поновлення на посаді, яке залишено без змін відповідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року та постанови Верховного Суду від 20 вересня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, а саме:

- визнано протиправним та скасовано Наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року 2338 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління, згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів);

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України;

- стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 листопада 2015 року по 23 листопада 2016 року у розмірі 392 982,49 грн;

- визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не вирішення питання про прийняття ОСОБА_1 в органи поліції;

- зобов`язано Національну поліцію України розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію»;

- допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі - 32 873,08 грн;

- у решті позовних вимог відмовлено.

На виконання постанови Окружного адміністративного суду місті Києві від 23 листопада 2016 року у справі №826/26466/15 Міністерством внутрішніх справ України 21 грудня 2016 року винесено наказ №1223 о/с «По особовому складу» по апарату Міністерства, яким скасовано пункт наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №2338 о/с «По особовому складу» у частині звільнення ОСОБА_1 та поновлено останнього на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 року.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії листа Міністерства внутрішніх справ України від 06 червня 2017 року №7946/05/22-2017, адресованого Голові Національної поліції, Міністерство запропонувало Національній поліції на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі №826/26466/15 вжити заходів щодо виконання рішення суду в частині, що стосується Національної поліції, зокрема щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в поліцію відповідно до пункту 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» та проінформувати Міністерство внутрішніх справ у найкоротший строк.

Листом від 04 липня 2017 року №7117/01/12-2017 Національна поліція повідомила Міністерство внутрішніх справ України про те, що враховуючи, що термін подання заяви про прийняття на службу в поліцію минув, вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в порядку, передбаченому пунктом 9 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» можливо лише за умови проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими на підставі статей 47, 52 даного Закону.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08 вересня 2017 року №953 о/с (по особовому складу) по апарату Міністерства полковника міліції ОСОБА_1 , заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління, з 08 вересня 2017 року звільнено з займаної посади відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Також, 08 вересня 2017 року комісією у складі посадових осіб Міністерства внутрішніх справ України складено акт, в якому зазначено, що комісією роз`яснено ОСОБА_1 про те, що призначення на посади поліцейських відбувається відповідно до вимог Закону України «Про Національну поліцію», рішення щодо призначення особи на посади поліцейського є виключною компетенцією Національної поліції України (керівника територіального органу поліції).

Також, у вказаному акті зазначено, що у зв`язку з ліквідацією органів внутрішніх справ України Міністерство внутрішніх справ України перетворилось на цивільне відомство та в ньому скорочено всі атестовані посади, а тому керівництво МВС України позбавлено можливості запропонувати ОСОБА_1 посаду атестованого працівника міліції як в апараті Міністерства внутрішніх справ, так і в територіальних органах МВС України, а також будь-яку посаду працівника міліції.

Більш того, у вказаному акті зазначено, що ОСОБА_1 роз`яснено порядок прийняття осіб на державну службу, у зв`язку з чим запропонувати вакантну посаду державного службовця для подальшого проходження служби в МВС України без проходження відповідного конкурсу немає правових підстав.

У акті також було зазначено, що ОСОБА_1 запропоновано за бажанням прибути 11 вересня 2017 року до Департаменту персоналу організації освітньої та наукової діяльності МВС і з`ясувати наявність вакантних посад працівників (цивільний персонал) у Міністерстві внутрішніх справ України та за наявності волевиявлення, як вказано у акті, з ОСОБА_1 буде укладено трудовий договір відповідно до положень КЗпП України.

З вказаним актом позивач був ознайомлений 08 вересня 2017 року, про що свідчить його підпис у відповідній графі, а також останнім було зазначено, що жодної посади йому запропоновано не було.

При цьому, як вбачається з наданої суду копії акта від 11 вересня 2017 року, комісією у складі посадових осіб зафіксовано факт неявки ОСОБА_1 11 вересня 2017 року до Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС, також у акті зазначено про наявність вакантних посад працівників апарату МВС України.

Водночас, позивач, вважаючи протиправною бездіяльність МВС України щодо невирішення питання його подальшого використання на службі, звернувся до адміністративного суду з позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі по тексту - Закон України від 02 липня 2015 року №580-VIII), який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

У відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію», який діяв до 07 листопада 2015 року, передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

В той же час, Закон України «Про міліцію» втратив чинність у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію», який набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року (пункт 1 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII).

За таких обставин, оскільки саме приписами пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII визначено особливості перехідного періоду реформування органів внутрішніх справ та процедуру звільнення працівників міліції, зазначені норми є спеціальними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, відповідно до пунктів 8-10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII, які набрали чинності 07 серпня 2015 року, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України та утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №1389 «Про затвердження штату апарату МВС» визнано таким, що втратив чинність штат апарату Міністерства внутрішніх справ, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 квітня 2011 року №129 дск, з наступними змінами та доповненнями.

Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII передбачено тримісячний термін з дня його опублікування для прийняття на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення, за згодою працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Наведене в сукупності свідчить, що питання стосовно подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції мало бути вирішено до 6 листопада 2015 року включно (впродовж трьох місяців з моменту попередження про наступне вивільнення). Вказані норми є імперативними, як наслідок, неприйняття працівника міліції на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, відповідно до підпункту «г» пункту 64 якого, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, звільнення через скорочення штатів за підпунктом «г» пункту 64 наведеного Положення перебуває у нерозривному зв`язку із необхідністю дотримання другої вимоги - відсутність можливості подальшого використання на службі.

Суд враховує, що судовими рішеннями у справі №826/26466/15, було встановлено факт того, що позивач виявив бажання проходити службу в органах Національної поліції України.

Водночас, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у адміністративній справі №826/26466/15 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України про визнання незаконними дій, скасування наказу, поновлення на посаді, яке залишено без змін відповідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року та постанови Верховного Суду від 20 вересня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, у тому числі, визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не вирішення питання про прийняття ОСОБА_1 в органи поліції та зобов`язано Національну поліцію України розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію».

Так, у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. Для визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, особа, яка вважає, що її право порушене, повинна довести існування причинного зв`язку між такою протиправною бездіяльністю та її порушеним правом. Поряд з цим, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнано протиправною адміністративним судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій. Таким чином, бездіяльність - це завжди пасивна поведінка, тобто відсутність з боку суб`єкта владних повноважень будь-яких дій.

Суд зазначає, що вищевказаним судовим рішенням саме на Національну поліцію України покладено обов`язок розгляду питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», відтак суд не вбачає оскаржуваної бездіяльності відносно позивача з боку МВС України.

Суд також враховує, що нормами чинного законодавства станом на момент існування спірних правовідносин на відповідача не покладався обов`язок стосовно вирішення питання подальшого використання позивача на службі.

Крім того, у відповідності до наявної в матеріалах справи копії листа Національної поліції від 18 серпня 2017 року №Б-912/12/1/2/01-2017, ОСОБА_1 повідомлено про те, що останній двічі звертався до керівництва Національної поліції про вжиття заходів щодо виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі №826/26466/15 та йому було надано відповіді щодо того, що термін подання заяви про прийняття на службу до поліції минув, у зв`язку з чим було роз`яснено про можливість прийняття на службу в поліції лише за умови проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими на підставі статей 47, 52 Закону та рекомендовано взяти участь у конкурсі на службу до поліції на зайняття вакантної посади.

Тобто, безпосередньо сам позивач підтверджує розуміння того факту, що штат МВС України скорочено і проходження служби можливе у Національній поліції України, яка і повинна вирішувати питання щодо можливості прийняття та подальшого проходження такої служби позивачем.

Також у вказаному листі зазначено, згідно постанови державного виконавця (постанова про відкриття виконавчого провадження від 20 липня 2017 року за №54340386) Національну поліцію України зобов`язано виконати рішення суду у справі №826/26466/15, з урахуванням чого державного виконавця, як зазначено у листі, було проінформовано про фактичне виконання Національною поліцією України рішення суду до відкриття виконавчого провадження.

Проте, у відповідності до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2019 року у справі №826/12207/17 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Національна поліція України, про визнання протиправною та скасування постанови від 19 серпня 2017 року скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 19.08.2017 про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 826/26466/15(ВП 54340386), виданого 24 березня 2017 року Київським апеляційним адміністративним судом (http://reyestr.court.gov.ua/Review/83041680)

Вказані обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, та відповідно до вимог частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не потребують доведення, та підтверджують, що саме Національна поліція України є тим уповноваженим органом, який повинен вирішувати питання подальшого використання позивача на службі.

Суд також зазначає, що наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 серпня 2012 року №686 затверджено Положення про органи досудового розслідування Міністерства внутрішніх справ України та Положення про Головне слідче управління МВС України.

Відповідно до пункту 1.1. Положення про Головне слідче управління МВС України. Останнє було структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України, який забезпечує в межах повноважень виконання законодавства України про кримінальне провадження та є головним органом досудового розслідування в системі МВС України.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №1389 затверджено Структуру апарату Міністерства внутрішніх справ України та визнано таким, що втратив чинність наказ МВС від 06 вересня 2013 року №861 «Про впорядкування загальної структури МВС України» (зі змінами).

Тобто, до Структури апарату Міністерства внутрішніх справ України, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №1389, не увійшло Головне слідче управління МВС України.

При цьому, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01 травня 2016 року №350 затверджено штат апарату Міністерства внутрішніх справ, штат Головного сервісного центру МВС та штати регіональних сервісних центрів МВС.

Таким чином, судом встановлено, що станом на день розгляду даної адміністративної справи по суті такого структурного підрозділу МВС Міністерства внутрішніх справ України, як Головне слідче управління МВС не існує, а посада заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління скорочена.

Крім того, суд враховує, що наказом МВС України від 21 грудня 2016 року №1223 о/с скасовано пункт наказу МВС України від 06 листопада 2015 року №2338 о/с «По особовому складу» в частині звільнення позивача з посади заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 року та поновлення на займані посаді, яка згідно штатного розпису скорочена у МВС та введена у новоствореному центральному органі виконавчої влади - Національній поліції України. Тобто, позивача на виконання судового рішення у справі №826/26466/15 поновлено на посаді у структурі Національної поліції України.

З урахуванням наведеного у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність оскаржуваної бездіяльності відповідача та, як наслідок, відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення з Міністерства внутрішніх справ України середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24 листопада 2016 року по 08 вересня 2017 року, суд виходить з наступного.

Абзацом 1 пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114 передбачено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

У відповідності до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Так, наявними матеріалами справи підтверджується, що МВС України на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі №826/26466/15 21 грудня 2016 року видано наказ №1223 о/с про поновлення позивача на посаді з 06 листопада 2015 року.

Водночас, наказ про звільнення позивача з займаної посади на підставі пункту 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ відповідачем видано аж 08 вересня 2017 року за №953 о/с.

Законодавство про працю не містить визначення ані вимушеного прогулу, ані оплати за час вимушеного прогулу, проте ці терміни неодноразово вживаються в Кодексі законів про працю України.

Так, в Кодексі законів про працю України та в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року містяться підстави виникнення вимушеного прогулу та його оплати. Так, вимушений прогул може мати місце в таких випадках: 1) незаконного звільнення (частина 2 статті 82); 2) незаконного переведення на іншу роботу (частина 2 статті 82); 3) затримки видачі трудової книжки з вини власника чи вповноваженого ним органу (частина 2 статті 235); 4) затримки виконання рішення про поновлення на роботі (частина 2 статті 236); 5) відмови в прийнятті на роботу (частина 3 статті 6); 6) несвоєчасного укладення трудового договору (частина 3 статті 6); 7) якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника (частина 2 статті 235); 8) затримки розрахунку (частина 3 статті 32); 9) незаконного виключення члена кооперативу чи підприємства (частина 3 статті 35).

З аналізу перелічених підстав випливає, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця (власника підприємства, установи, організації, кооперативу чи вповноваженого ним органу), унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази існування обставин, які обумовлюють вимушеність прогулу, про який стверджує позивач. Натомість, матеріалами справи підтверджується наявність у вказаних позивачем період (з 24 листопада 2016 року по 08 вересня 2017 року) трудових правовідносин між позивачем та відповідачем. При цьому, факт не здійснення відповідачем оплати праці у вказаний період не підтверджується жодними доказами, зокрема, скаргами/зверненнями позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність у вказаний позивачем період факту вимушеного прогулу, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення з Міністерства внутрішніх справ України матеріальної допомоги для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за час невідбутої відпустки за 2016 рік, суд виходить з наступного.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року в справі № 21-8а15.

Пунктом 2.16.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499 передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надається матеріальна допомога у межах асигнувань що виділяються на їх утримання, для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на день виплати, та один раз на рік - допомога для оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

При цьому, вимогами пункту 2.16.2 зазначеної Інструкції №499 визначено, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань особам рядового і начальницького складу надається протягом року за мотивованим рапортом особи рядового чи начальницького складу у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.

Допомога для оздоровлення особам рядового і начальницького складу надається у розмірі, що не перевищує грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати (пункт 2.16.3 Інструкції №499).

Суд враховує, що основною умовою, за якої виплачується матеріальна допомога на оздоровлення, є факт надання працівникові щорічної відпустки (повністю або її частини), проте, в матеріалах справи відсутні відомості щодо надання позивачу щорічної відпустки (повністю або її частини) у 2016 році, а також подання відповідного обґрунтованого рапорту, який також в матеріалах справи відсутній.

Суд звертає увагу, що компенсація за час невідбутої відпуски, як правило, виплачується при звільненні, що не є тотожними поняттями із матеріальною допомогою на оздоровлення.

Також, суд зазначає, що вказана Інструкція №499 втратила чинність на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 31 жовтня 2016 року №1131.

Наведені вище обставини в сукупності свідчать про відсутність підстав для виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2016 рік, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зважаючи на наведене в сукупності, суд приходить до висновку про відсутність оскаржуваної бездіяльності відповідача та, як наслідок, необґрунтованість заявлених позовних вимог.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук