Справа № 420/3536/19
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/3536/19
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Скрипченка В.О., Танасогло Т.М.,

при секретарі Чугунові С.О.,

за участю представника позивача-адвоката Борсук Є.Г., представника відповідача Вінічук І.А. та представника 3-ї особи Сербіна Д.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 03.09.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України, 3-ї особи Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

13.06.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції України, 3-ї особи Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря, в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної екологічної інспекції України від 17.04.2019 року №106-0 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити його на посаді начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря;

- стягнути з Державної екологічної інспекції України середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 30000 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачем було протиправно, без дотримання процедури та в період знаходження у відпустці по догляду за дитиною звільнено його з займаної посади.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Державної екологічної інспекції України середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.240 КАС України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної екологічної інспекції України від 17.04.2019 року №106-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » Поновлено ОСОБА_1 па посаді начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря з 23.04.2019 року. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря з 23.04.2019 року.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник Державної екологічної інспекції 30.09.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2019 року та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача (апелянта) та представник 3-ї особи мотивовано підтримали апеляційну скаргу та категорично наполягали на її задоволенні.

Представник позивача в судовому засіданні суду 2-ї інстанції категорично заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та, в свою чергу, наполягала на залишенні її без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи представників сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

31.10.2016 року позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), як такий, що успішно пройшов за конкурсом, згідно із наказом Державної екологічної інспекції України №432-о, був призначений на посаду начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря з 31.10.2016 року.

В той же день, т.б. 31.10.2016 року, ОСОБА_1 урочисто прийняв Присягу державного службовця.

17.10.2017 року наказом Державної екологічної інспекції України №208-6 ОСОБА_1 , на підставі його заяви, була надана відпустка по догляду за дитиною (т.б. сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до досягнення нею трирічного віку, т.б. з 17.10.2017р. по 20.04.2019р.

21.02.2018 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №102 «Питання реалізації Концепції реформування системи державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища», п.2 якою було вирішено ліквідувати (без визначення правонаступництва) юридичну особу публічного права, зокрема, в тому числі і територіальний орган - Державну екологічну інспекцію Північно-Західного регіону Чорного моря (додаток 2) та утворити (п.3) нову юридичну особу публічного права - міжрегіональний територіальний орган - Державну екологічну інспекцію Кримсько-Чорноморського округу.

31.10.2018 року Державною екологічною інспекцією України, на виконання вищезазначеної Постанови КМУ №102 від 21.02.2018р. видано наказ №230, яким наказано, зокрема, ліквідувати Державну екологічну інспекцію Північно-Західного регіону Чорного моря та утворити відповідну ліквідаційну комісію.

Крім того, голова Державної екологічної служби України своїми наказами від 16.12.2018р. №294 і 04.02.2019р. №53 доручив голові ліквідаційної комісії Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря Філіній О.М. забезпечити передачу майна, документів та матеріалів новоутвореній юридичній особі - Державній екологічній інспекції Кримсько-Чорноморського округу.

01.11.2018 року в.о. голови Голови Державної екологічної інспекції України видано (підписано) «Попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 », в якому останній, у зв`язку з ліквідацією Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря, попереджає позивача про скорочення його посади - начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря, по закінченню 2 (двох) місяців з моменту вручення цього попередження, та пропонує для переведення наявні вакантні посади відповідно до кваліфікації згідно з переліком, а саме: 5 (п`ять) посад заступників начальника Державної екологічної інспекції у Вінницький, Луганській, Тернопільський, Чернівецький областях та першого заступника начальника в Чернівецький області.

Також, цим «попередженням», позивача фактично було повідомлено й про те, що у разі згоди на переведення на одну з запропонованих посад йому необхідно подати відповідну заяву, а у разі відмови від переведення на жодну з запропонованих посад, трудовий договір з ним буде припинено на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

13.11.2018 року вказане вище «попередження» із супровідним листом вих.№5-8-7835 було направлено поштою (т.б. рекомендованим листом з повідомленням про вручення) на вказану в особовій справі адресу реєстрації позивача (т. б. АДРЕСА_1 ), яке, в свою чергу, згідно поштового повідомлення, 20.11.2018 року було отримано позивачем, про що свідчить відповідна відмітка («особисто») та підпис працівника поштового зв`язку.

18.03.2019 року в.о. голови Голови Державної екологічної інспекції України на адресу Міністра екології та природних ресурсів України направлено лист вих.№1696/5/4-19, в якому останній просив міністра «погодити» звільнення начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря ОСОБА_1 відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

В той же день, т.б. 18.03.2019р., Міністр екології та природних ресурсів України О.Семерак своїм листом за вих.№5/1-18/3238-19 на ім`я в.о. голови Голови Державної екологічної інспекції України «погодив» звільнення начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря ОСОБА_1

17.04.2019 року в.о. голови Державної екологічної інспекції України прийнято наказ №106-о «Про звільнення ОСОБА_1 », яким наказано звільнити позивача з 22 квітня 2019 року (в понеділок, т.б. в 1-й робочий день виходу на роботу з відпустки по догляду за дитиною) з посади начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря у зв`язку з ліквідацією Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря та відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

Проте, в той же день, т.б. 17.04.2019 року, ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направлено на адресу в.о. голови Державної екологічної інспекції України заяву від 16.04.2019 року про продовження відпустки для догляду за дитиною до 6-річного віку, до якої було долучено довідку Дитячої міської поліклініки №6 ОМР №205 від 16.04.2019р. про потребу його сина ( ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_2 (т.б. не за адресою реєстрації позивача)) з 20.04.2019 року у домашньому догляді, які, в свою чергу, були доставлені на адресу ДЕІ України - 18.04.2019р.

18.04.2019 року головою ліквідаційної комісії Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря видано наказ №44-о, яким, зокрема, оголошено наказ Державної екологічної інспекції України від 17.04.2019р. №106-О «Про звільнення ОСОБА_1 ».

19.04.2019 року головою ліквідаційної комісії Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря на адресу реєстрації позивача направлено лист за вих.№294, яким останнього зобов`язано з`явитися 22.04.2019р. до Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря для ознайомлення з наказом про звільнення №106-о, отримання трудової книжки, підписання акту передачі справ та майна, здачі службового посвідчення та подання декларації.

22.04.2019 року в.о. голови ДЕІ України своїм листом за вих.№2529/5/8-19 повідомив ОСОБА_1 про неможливість надання останньому 2-ї відпустки по догляду за дитиною, оскільки відповідно до Постанови КМУ від 21.02.2018р. №102, наказу ДЕІУ від 31.10.2018р. №230 «Про ліквідацію Державної екологічної Північно-Західного регіону Чорного моря» державний орган, з яким він перебував в трудових відносинах ліквідовується, та до того ж, враховуючи факт отримання позивачем 20.11.2018р. листа-попередження Держекоінспекції про наступне вивільнення від 01.11.2018р. та відсутність заяви про згоду обійняти одну з запропонованих у цьому попередженні вакантних посад, 22.04.2019 року останнього звільнено з посади начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» з дотриманням вимог встановлених у п.1 ч.1 ст.40,ч.4 ст.40 та ст.184 КЗпП України.

Однак, незважаючи на вжиття суб`єктом призначення та ліквідаційною комісією всіх можливих заходів щодо персонального попередження ОСОБА_1 про звільнення (акти від 19.04.2019р., 22.04.2019р., 20.05.2019р.), останній дізнався про своє звільнення та відмову у наданні 2-ї відпустки по догляду за дитиною лише тільки в травні 2019 року з відповіді на адвокатський запит свого представника.

Не погоджуючись з такими діями та спірним наказом відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з часткової неправомірності дій та передчасності спірного наказу відповідача.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не може повністю погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх частково необгрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу проходження та звільнення з публічної служби позивача.

Так, як слідує зі змісту положень ст.1 Закону України «Про державну службу», «державна служба» - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. «Державний службовець» - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно із приписами п.п.4,7,10 ч.1 ст.2 вказаного вище Закону №889, «посада державної служби» - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених ч.1 статті 1 цього Закону; «суб`єкт призначення» - це державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади; «службова дисципліна» - неухильне додержання Присяги державного службовця, сумлінне виконання службових обов`язків та правил внутрішнього службового розпорядку.

Відповідно до ст.5 цього ж Закону, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Як вбачається з приписів п.п.1,5 «Положення про Державну екологічну інспекцію України» (затв. Постановою КМУ №275 від 19.04.2017р.), Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) - є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує в межах повноважень, передбачених законом, здійснення заходів щодо запобігання корупції і контроль за їх реалізацією в апараті Держекоінспекції, її територіальних органах; здійснює добір кадрів в апарат Держекоінспекції та на керівні посади в її територіальні органи, організовує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації державних службовців і працівників апарату Держекоінспекції та її територіальних органів.

Держекоінспекцію очолює Голова, який призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за пропозицією Комісії з питань вищого корпусу державної служби (п.10). Голова Держекоінспекції за посадою є Головним державним інспектором України з охорони навколишнього природного середовища (п.11).

Крім того, згідно із п.12 вказаного Положення №275, Голова Держекоінспекції, окрім іншого, очолює Держекоінспекцію, здійснює керівництво її діяльністю, представляє Держекоінспекцію у відносинах з іншими органами, підприємствами, установами та організаціями в Україні і за її межами (пп.1); затверджує положення про самостійні структурні підрозділи апарату Держекоінспекції (пп.10); призначає на посаду за результатами конкурсного відбору та звільняє з посади за погодженням з Міністром екології та природних ресурсів керівників і заступників керівників самостійних структурних підрозділів апарату Держекоінспекції (пп.11); призначає на посаду та звільняє з посади керівників та заступників керівників територіальних органів Держекоінспеції відповідно до законодавства про державну службу (пп.14); вносить Міністрові екології та природних ресурсів пропозиції щодо утворення в межах граничної чисельності державних службовців та працівників Держекоінспекції і коштів, передбачених на її утримання, а також щодо ліквідації, реорганізації Кабінетом Міністрів України територіальних органів Держекоінспекції, які є юридичними особами публічного права (п.15); утворює в межах граничної чисельності державних службовців та працівників Держекоінспекції і коштів, передбачених на її утримання, ліквідує, реорганізує за погодженням із Кабінетом Міністрів України і Міністром екології та природних ресурсів територіальні органи Держекоінспекції як структурні підрозділи її апарату (п.16); вирішує в установленому порядку питання щодо заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності керівників територіальних органів Держекоінспекції, державних службовців та працівників апарату Держекоінспекції, присвоює їм ранги державних службовців (пп.18); підписує накази Держекоінспекції (п.23).

Як встановлено з матеріалів справи судом апеляційної інстанції та вже зазначалося вище, позивач ОСОБА_1 31.10.2016 року був призначений на посаду начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря (з випробувальним терміном 21 день) наказом Державної екологічної інспекції України №432-о (за погодженням Міністерства екології та природних ресурсів від 29.10.2016р. №5/1-14/10110-16), як такий, що успішно пройшов за конкурсом, та в той же день прийняв «Присягу державного службовця» (т.б. фактично набув статусу державного службовця).

Отже, враховуючи зазначені вище обставини та норми вищенаведеного законодавства, «суб`єктом призначення» на посаду позивача, в даному випадку, є Державна екологічна інспекція України (т.б. відповідач), з якою у позивача з 31.10.2016 року і виникли трудові відносини і саме на Державній екологічній інспекції України, в свою чергу, і лежить обов`язок дотримання трудових прав позивача.

Далі, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та вже вказувалося вище, 17.10.2017 року (т.б. менше ніж через рік після призначення на посаду) наказом Державної екологічної інспекції України №208-6 позивачу ОСОБА_1 , на підставі його заяви від 09.10.2017р. та довідки директора ТОВ «Декодер Груп» від 13.10.2017р. про прийняття на роботу ОСОБА_3 (дружину позивача), було надано відпустку по догляду за дитиною ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до досягнення нею трирічного віку, т.б. з 17.10.2017 року по 20.04.2019 року.

Як вже раніше зазначав суд, 21.02.2018 року Кабінет Міністрів України (за поданням Прем`єр-міністра України) прийняв Постанову №102 «Питання реалізації Концепції реформування системи державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища», п.2 якою було вирішено «ліквідувати» (без визначення правонаступництва) юридичну особу публічного права, зокрема, в тому числі і територіальний орган - Державну екологічну інспекцію Північно-Західного регіону Чорного моря (додаток 2) та «утворити» (п.3) нову юридичну особу публічного права - міжрегіональний територіальний орган - Державну екологічну інспекцію Кримсько-Чорноморського округу.

Одночасно судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що даний факт прийняття вказаної вище Постанови КМУ №102 від 21.02.2018р. є загальновідомою обставиною (ч.3 ст.78 КАСУ), оскільки ця постанова була офіційно оприлюднена як в газеті «Урядовий Кур`єр» №41 від 28.02.2018р., так і у відкритих джерелах ЗМІ (в т.ч. і мережі Інтернет), а тому, відповідно, позивач, в даному випадку, знав та повинен був бути обізнаним щодо наявності цього факту ліквідації територіальних органів ДЕІ.

Крім того, при цьому також слід зазначити й про те, що відповідно до змісту положень ч.1 ст.117 Конституції України, якій кореспондує ч.1 ст.49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Як визначено ст.20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України, серед іншого, зокрема, у сфері вдосконалення державного управління та державної служби, утворює, реорганізує і ліквідує міністерства та інші центральні органи виконавчої влади (яким в даному випадку є ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря) відповідно до закону в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті на утримання цих органів виконавчої влади.

Аналогічні положення містяться в ч.1 ст.5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», зі змісту якої слідує, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізовуються та ліквідовуються саме Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.

Таким чином, як свідчать матеріали справи, 31.10.2018 року Державною екологічною інспекцією України (т.б. відповідачем), на виконання вищезазначеної Постанови КМУ №102 від 21.02.2018р. (яка, як вже зазначалося вище, є обов`язковою до виконання), видано наказ №230, яким, в свою чергу, наказано, зокрема, ліквідувати Державну екологічну інспекцію Північно-Західного регіону Чорного моря, утворити відповідну ліквідаційну комісію та попередити начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря (т.б. позивача ОСОБА_1 ), його першого заступника начальника та заступника про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря.

Як видно з даних ЄДР ЮО та ФОП, ліквідована вказаною Постановою КМУ №102 Державна екологічна інспекція Північно-Західного регіону Чорного моря (ід.код 38016986, юридична адреса: м.Одеса, 12-А Лінія 6-ї станції Люстдорфської дороги,22, ліквідатор Ставнійчук О.П.) - з 02 листопада 2018 року знаходиться «в стані припинення», а новоутворений на підставі зазначеної Постанови КМУ №102 міжрегіональний територіальний орган - Державна екологічна інспекція Кримсько-Чорноморського округу (ід.код 42335172, юридична адреса: м.Одеса, пр.Шевченка,12) - з 27 липня 2018 року значиться зареєстрованим в ЄДР.

При цьому, також слід зазначити й про те, що жодним нормативно - правовим документом не визначено «правонаступника» Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, наявні в матеріалах справи докази, наведені вище норми діючого у цій сфері законодавства та пояснення представників відповідача і 3-ї особи, судова колегія не погоджується з висновками суду 1-ї інстанції та, в свою чергу, вважає, що в даному випадку, фактично відбулася саме ліквідація Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря, а не реорганізація.

Так, підстави припинення державної служби за ініціативою «суб`єкта призначення» визначені ст.87 Закону України «Про державну службу».

Як слідує з п.1 ч.1 ст.87 вказаного Закону (в редакції на момент видання спірного наказу про звільнення позивача), однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: «ліквідація» державного органу.

Разом з тим, слід зауважити, що відповідно до змісту приписів ч.3 ст.87 даного Закону (в редакції на момент видання спірного наказу про звільнення позивача), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю. При цьому, звільнення на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Так, за загальним правилом, як це передбачено п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі «ліквідації», реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

Але при цьому, згідно із ч.ч.2,3 ст.40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Однак, одночасно слід наголосити на тому, що це правило не поширюється на випадок повної «ліквідації» підприємства, установи, організації.

Відповідно до змісту приписів ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 2 (два) місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ст.42). Одночасно з «попередженням» про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Тобто, колегія наголошує, що законодавець вимагає попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за 2 (два) місяці, а з цього слідує, що попередити такого працівника фактично можна і раніше (т.б. більше ніж за 2 місяці).

Як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи та вже зазначалося вище, 01.11.2018 року в.о. голови Голови Державної екологічної інспекції України, на виконання Постанови КМУ №102 від 21.02.2018р. та свого ж наказу №230 від 31.10.2018р., з дотриманням вказаних вище вимог приписів ст.87 Закону України «Про державну службу» і ст.49-2 КЗпП України, видано та підписано «Попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 », в якому останній, у зв`язку з ліквідацією Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря, попереджає позивача про скорочення його посади - начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря, по закінченню 2 (двох) місяців з моменту вручення цього попередження, та пропонує для переведення наявні вакантні посади відповідно до кваліфікації згідно з переліком, а саме: 5 (п`ять) посад заступників начальника Державної екологічної інспекції у Вінницький, Луганській, Тернопільський, Чернівецький областях та першого заступника начальника в Чернівецький області.

Також, зі змісту даного «попередження» вбачається, що позивача фактично було повідомлено й про те, що у разі згоди на переведення на одну з запропонованих посад йому необхідно подати відповідну заяву, а у разі відмови від переведення на жодну з запропонованих посад, трудовий договір з ним буде припинено на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

Як свідчать матеріали справи, 13.11.2018 року вказане вище «попередження» разом із супровідним листом вих.№5-8-7835 було надіслано поштою (т.б. рекомендованим листом №659 з повідомленням про вручення, квитанції т.3 а.с.118,119) на вказану в особовій справі адресу реєстрації позивача (т. АДРЕСА_1 ), яке, в свою чергу, згідно витребуваного судом оригіналу поштового повідомлення (т.3 а.с.117), 20.11.2018 року було отримано позивачем, про що свідчить відповідна відмітка («особисто») та підпис працівника відділення поштового зв`язку.

Отже, враховуючи вказані обставини, т.б. факт отримання позивачем 20.11.2018р. попередження про вивільнення та факт відсутності заяви про переведення на запропоновані посади, позивач ОСОБА_1 фактично підлягав звільненню 20.01.2018р. (т.б через 2 місяці), але у зв`язку з перебуванням останнього у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (т.б. до 20.04.2019р.), дата його звільнення з посади фактично була перенесена (зміщена) суб`єктом призначення до моменту закінчення цієї відпустки - 22.04.2019р. (т.б. в 1-й робочий день після виходу з відпустки на роботу).

Далі, як вбачається з матеріалів справи, 18.03.2019 року в.о. голови Голови Державної екологічної інспекції України було направлено на адресу Міністра екології та природних ресурсів України лист вих.№1696/5/4-19, в якому останній просив міністра «погодити» звільнення начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря ОСОБА_1 за п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

Матеріалами справи встановлено, що Міністр екології та природних ресурсів України О.Семерак в той же день, т.б. 18.03.2019р., своїм листом за вих.№5/1-18/3238-19 на ім`я в.о. голови Голови Державної екологічної інспекції України «погодив» звільнення начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря ОСОБА_1

В подальшому, як встановлено судовою колегією, 17.04.2019 року (т.б. фактично через 5 місяців з дня отримання попередження) в.о. голови Державної екологічної інспекції України прийнято наказ №106-о «Про звільнення ОСОБА_1 », яким наказано звільнити позивача з 22 квітня 2019 року (в понеділок, т.б. в 1-й робочий день виходу на роботу після закінчення відпустки по догляду за дитиною, який, в свою чергу, закінчувався 20.04.2019р. (т.б. в суботу)) з посади начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря у зв`язку з «ліквідацією» Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря та відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» (в чинній на той час редакції).

Таким чином, враховуючи вказані вище обставини, судова колегія вважає, що відповідачем (т.б. Державною екологічною інспекцією України) при вирішенні питання щодо звільнення позивача з державної служби (посади), в даному випадку, було дотримано усі вимоги, передбачені ст.87 Закону України «Про державну службу» та п.п.1,3 ч.1 ст.40 і ст.49-2 КЗпП України.

Що ж стосується позиції позивача про те, що «попередження про своє наступне вивільнення», підписане 01.11.2018 року в.о. голови Голови Державної екологічної інспекції України та надіслане йому 13.11.2018р. рекомендованим листом на адресу реєстрації, він особисто ні 20.11.2018р., ні в іншій день, не отримував та в поштовому повідомленні №659 не розписувався, то суд 2-ї інстанції вважає таку позицію необґрунтованою та недоведеною, і відповідно до уваги її не приймає з наступних підстав.

Так, як встановлено з матеріалів справи та вже зазначалося вище, факт направлення відповідачем по пошті вказаного вище «Попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 » шляхом надіслання з Київського відділення Укрпошти №42 на адресу реєстрації позивача ( АДРЕСА_1 ) рекомендованого листа №659 з повідомленням про вручення підтверджується наявними в матеріалах справи оригіналами квитанцій від 14.11.2018р. та відповідними поштовими штемпелями на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (т.3 а.с.117,118,119).

В свою чергу, факт своєчасного отримання позивачем вищезазначеного «Попередження про наступне вивільнення» підтверджується витребуваним судом 2-ї інстанції оригіналом рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т.3 а.с.117), з якого вбачається, що 20.11.2018 року це «попередження» було отримано особисто «отримувачем» (т.б. позивачем), про що свідчить відповідна відмітка та підпис працівника Одеського відділення поштового зв`язку №113, що, в свою чергу, відповідає вимогам абз.1 п.99, абз.1 п.105, абз.1 п.106 «Правил надання послуг поштового зв`язку» (затв. Постановою КМУ №270 від 05.03.2009р.) та є належним, достовірним і достатнім доказом (ст.ст.73,75,76 КАСУ).

Так, як визначено п.2 Правил №270, «вручення поштового відправлення» - це виробнича операція, яка полягає у видачі поштового відправлення одержувачу.

А як слідує зі змісту приписів абз.1 п.99 цих Правил №270, рекомендовані поштові відправлення, у т.ч. рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом із ним.

Абзац же 1-й пункту 105 даних Правил, в свою чергу, визначає, що одержання реєстрованого поштового повідомлення здійснюється за умови пред`явлення документів, що підтверджують особу. При цьому, у разі отримання рекомендованого поштового відправлення одержувач власноруч зазначає прізвище та ставить підпис в Книзі встановленого зразка.

Зі змісту ж положень абз.1 п.106 Правил №270 видно, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчу особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.

Разом з тим, як встановлено по справі, доказів зворотного, які б беззаперечно підтверджували факт не отримання позивачем (або його представником чи членом сім`ї) цього рекомендованого листа (з попередженням), ОСОБА_1 , в порушення приписів ч.1 ст.77 КАС України, до суду 1-ї та 2-ї інстанції не надав.

Суд апеляційної інстанції, в свою чергу, теж уважно дослідив цю обставину та в ході розгляду справи намагався перевірити вказані вище факти вручення і отримання цього спірного п/відправлення, однак з незалежних та об`єктивних причин точно встановити саме дійсні обставини цього факту виявилось неможливим з підстав закінчення 6-місячного терміну зберігання в електронній системі інформації щодо пересилання і вручення поштових відправлень та «Книги вручення поштових відправлень» (ст.ст.121-124 Правил), що підтверджується листами директора Одеської філії АТ «Укрпошта» №27-514 від 17.12.2019р., №33-О-19890 від 17.12.2019р., №27-529 від 20.12.2019р., №27-537 від 23.2.2019р. на запити суду, а також аналогічними відповідями цієї посадової особи на подібні адвокатські запити представників позивача.

Далі, що стосується тверджень представника позивача про те, що ОСОБА_1 був незаконно і передчасно звільнений з посади як в період його знаходження у відпусці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (т.б. до 20.04.2019р.), так і в період його перебування на «лікарняному» (т.б. з 19.04.2019р. по 2404.2019р.), то судова колегія вказані твердження також вважає необґрунтованими, до уваги не приймає, та, в свою чергу, з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як свідчать матеріали справи та вже неодноразово вказувалося вище, наказом Державної екологічної інспекції України від 17.10.2017р. №208-6 ОСОБА_1 , на підставі його заяви, була надана відпустка по догляду за дитиною ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до досягнення нею трирічного віку, т.б. з 17.10.2017р. по 20.04.2019р.

Як встановлено судами обох інстанцій, 17.04.2019 року (т.б. дійсно фактично в період перебування позивача у цій відпусці) в.о. голови Державної екологічної інспекції України видано спірний наказ №106-о про звільнення ОСОБА_1 , яким останнього, на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», було звільнено з посади, але виключно з 22 квітня 2019 року (т.б. в понеділок), тобто в 1-й робочий день його виходу на роботу з цієї відпустки, яка, в свою чергу, закінчувалася 20.04.2019р. (т.б. в суботу).

Отже, з урахуванням вказаних обставин, судова колегія вважає, що фактичною датою звільнення позивача є саме - 22 квітня 2019 року (т.б. 1-й робочий день після закінчення відпустки), а не 17.04.2019р., як помилково вважає позивач та суд 1-ї інстанції, і яка є лише датою ухвалення оскаржуваного наказу №106-о, що, в свою чергу, не суперечить змісту положень ст.87 Закону України «Про державну службу».

Щодо факту перебування ОСОБА_1 станом на дату звільнення (22.04.2019р.) на «лікарняному», то судова колегія вважає, що і цей факт теж не може бути прийнято до уваги.

До такого висновку судова колегія дійшла з наступних підстав.

Так, матеріалами справи встановлено, що позивач з 19.04.2019р. по 24.04.2019р. дійсно знаходився на амбулаторному лікуванні та отримав листок непрацездатності серії АДЦ №792132 (т.2 а.с.5).

Однак, разом тим, про даний факт знаходження ОСОБА_1 з 19.04.2019р. на «лікарняному» відповідачу при прийнятті 17.04.2019р. спірного наказу №106-о не тільки нічого відомо не було, а й навіть не могло бути відомо. Не був обізнаний відповідач в момент ухвалення оскаржуваного наказу №106-о від 17.04.2019р. і щодо кінцевого терміну перебування позивача на цьому «лікарняному».

Позивач же, в свою чергу, як державний службовець, в порушення вимог ст.9-1, п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про державну службу» та п.1 розділу ІУ «Типових правил внутрішнього службового розпорядку» (затв. наказом НАУ з питань державної служби №50 від 03.03.2016р. та зареєст. в МЮ України 25.03.2016р. за №457/28587), не повідомив у будь-який спосіб свого безпосереднього керівника (т.б. голову Державної екологічної інспекції України) про факт свого перебування на «лікарняному» та про свій невихід на роботу з відпустки по догляду за дитиною 22.04.2019р.

Доказів зворотного ні позивач, ні його представник судам 1-ї та 2-ї інстанцій не представили. Не міститься таких доказів і в матеріалах справи.

До того ж, при цьому, одночасно також слід звернути увагу й на той факт, що як вже вказувалося вище, згідно з вимогами ч.3 ст.40 КЗпП України, звільнення працівника з підстав, зазначених у пункті 1 (т.б. у випадку ліквідації установи) цієї статті, допускається в тому числі як в період його тимчасової непрацездатності, так і у період перебування його у відпустці.

Що ж стосується інших доводів представника позивача про те, що ОСОБА_1 нібито неправомірно було відмовлено у задоволенні його заяви про продовження обов`язкової відпустки для догляду за дитиною (т.б. сином ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 )) до 6-річного віку, то колегія суддів з цього приводу зазначає наступне.

Так, як вже неодноразово вказувалося вище, по справі встановлено, що 17.04.2019 року (т.б. в день ухвалення наказу про звільнення), ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку на адресу в.о. голови Державної екологічної інспекції України було направлено заяву від 16.04.2019 року про продовження відпустки для догляду за дитиною до 6-річного віку, до якої було долучено довідку Дитячої міської поліклініки №6 ОМР №205 від 16.04.2019р. про потребу його сина ( ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_2 (т.б. не за адресою реєстрації позивача)) з 20.04.2019 року у домашньому догляді, які, в свою чергу, були доставлені на адресу ДЕІ України - 18.04.2019р.

Таким чином, враховуючи вказані вище обставини, оскільки дана заява позивача від 17.04.2019р. про продовження відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 6-річного віку (підстав на яку позивач набував лише тільки з 20.04.2019р. (т.б. в суботу)) фактично була отримана «суб`єктом призначення» 18.04.2019р., т.б. після винесення оскаржуваного наказу №106-о від 17.04.2019р. «Про звільнення ОСОБА_1 », то відповідно, відповідач за таких обставин та з урахуванням факту ліквідації територіального органу (установи), цілком правомірно 22.04.2019р. відмовив останньому у наданні такої відпустки, так як фактично не мав правових підстав після ухвалення 17.04.2019р. наказу про звільнення позивача з посади і в останній день звільнення, т.б. 22.04.2019р., приймати наказ про надання йому будь-якої відпустки.

До того ж, при цьому одночасно слід звернути увагу й на те, що позивач у своєму адміністративному позові позовних вимог, пов`язаних із визнанням протиправними дій відповідача щодо відмови йму у наданні вказаної вище відпустки не заявляв.

Щодо доводів позивача про те, що йому відповідачем при вирішенні питання про звільнення не були запропоновані усі наявні вакантні посади та посади, на які оголошені конкурси на керівні посади державної служби у територіальних органах Держекоінспекції, то судова колегія теж вважає їх необґрунтованими та безпідставними, оскільки як встановлено з матеріалів справи, конкурсний вибір кандидатів на ці посади державної служби було оголошено ще до моменту формування вивільнення ОСОБА_1 , а запропонувати інші вакантні посади (в т.ч. і в м.Одесі) у відповідача фактично не було технічної можливості в зв`язку з ухиленням позивача (який до того ж не мав переважного права на залишенні на роботі (ч.1 ст.42 КЗпП України), так як пропрацював в інспекції менше року) від спілкування з суб`єктом призначення і ліквідаційною комісією, а також у зв`язку з тим, що інші державні службовці, які працювали на аналогічних керівних посадах інспекції і так само підлягали вивільненню, виявили бажання перевестись до новоутворених органів для подальшого проходження державної служби раніше, ніж ОСОБА_1 .

Окрім того, при прийнятті остаточного рішення по даній справі апеляційний суд також вважає за необхідне врахувати ще й той факт, що Державна екологічна інспекція України, на виконання не набувшого законної сили рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2019р., своїм наказом від 12.11.2019р. №365-о поновила позивача ОСОБА_1 на посаді начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря, але вже 13.11.2019 року прийняла новий наказ №367-о - про звільнення останнього з цій посади на підставі п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», відомостей про оскарження якого у суду не має.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, до того ж, висновки суду не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого у цій сфері законодавства.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення має право скасувати його повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Отже, за таких обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також в зв`язку із тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, у відповідності до ч.2 ст.9 та п.п.1,3,4 ч.1 ст.317 КАС України, діючи в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне скасувати судове рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.308,310,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року - скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити у повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 17.01.2020р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.О. Скрипченко

Т.М. Танасогло