Справа № 1.380.2019.001328
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.001328

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду (суддя Гулик А.Г., час ухвалення 15:34, місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту 19.11.2019 року),

в адміністративній справі №1.380.2019.001328 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: командир військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 ,

про зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив зобов`язати відповідача внести зміни до наказу від 17.02.2017 року №47, де зазначено в п.6 про те, що солдата за контрактом ОСОБА_1 стрільця 1 відділення 2 патрульного взводу 4 патрульної роти 2 патрульного батальйону, згідно з ст.26 п.6«И» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільненого наказом командира військової частини №9ос від 17.02.2017 року з військової служби в запас у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту зі сторони військовослужбовця без права носіння військової форми одягу, та направити його на військовий облік до Пустомитівського РВК Львівської області, 17.02.2017 року, внести зміни в частині підстави звільнення де зазначити, звільнений згідно з ст.26 п.«б» за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про обмежену придатність до військової служби.

До адміністративного позову ОСОБА_1 додав клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якій зазначив, що дізнався про звільнення 28.08.2018 року з листа відповідача №50/14/34-1210 від 28.08.2018 року.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року відкрито провадження у даній адміністративній справі.

У липні 2019 року позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду та доповнення до заяви про поновлення строку звернення до суду, в яких додав, що позивач лікувався, але його викликали до військової частини, де повідомили про його звільнення і вручили документи, зміст яких він не усвідомлював, оскільки перебував під дією ліків. Справами щодо виготовлення пенсії займалася мама позивача, оскільки позивач не міг цього сам зробити. Крім цього, зазначив, що періодично з 18.08.2016 р. по 16.04.2019 р. знаходився на лікуванні у різних медичних закладах, а також на оглядах у лікарів. Пропуск строку звернення до суду зумовлений тим, що позивач знаходився на лікуванні у Львівському обласному госпіталі ветеранів війни та репресованих ім. Ю.Липи.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 року замінено первісного відповідача у справі командира військової частини НОМЕР_1 належним відповідачем військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Ухвалою цього суду від 02.10.2019 року залучено до участі у розгляді справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 ..

Відповідач військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України позову не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позов, просив у зв`язку із порушенням строків звернення до адміністративного суду залишити позовну заяву без розгляду.

Також відповідач подав суду першої інстанції заперечення на заяву позивача щодо поновлення строку звернення до суду, та письмові пояснення про відсутність підстав для поновлення позивачу строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року у задоволенні клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовлено повністю. Клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду задоволено повністю. Позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, на підставі ч.3, ч.4 ст.123, п.8 ч.1 ст.240 КАС України, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду та відсутністю підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду.

З цією ухвалою суду першої інстанції від 14.11.2019 року не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена ухвала суду є незаконною, прийнята з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не було враховано наведених позивачем обставин та доказів поважності причин пропуску строку для звернення до суду. Зазначає апелянт, що пропуск строку зумовлений тим, що позивач періодично з 18.08.2016 р. по 16.04.2019 р. знаходився на лікуванні у різних медичних закладах, а також на оглядах у лікарів, оскільки є інвалідом 2-ої групи з невротичним розладом, захворювання якого пов`язане з проходженням військової служби. Наведені обставини зафіксовані в медичній книжці позивача, а також документацією медичного характеру. Також вказує апелянт на те, що після того як матір позивача ознайомила його з листом відповідача №50/14/34-1210 від 28.08.2018 р. щодо відсутності права на забезпечення санаторно-курортним лікуванням, він дізнався про його звільнення згідно наказу від 17.02.2017 року №47 за ст.26 п.6«И» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Крім цього, звертає увагу апелянт, що в день його звільнення 17.02.2017 р. позивача привезли до військової частини примусово під час його лікування та під дією ліків, тому він не усвідомлював того, що з ним відбувається. Також суд першої інстанції неправильно встановив, що постановка позивача на військовий облік внаслідок звільнення з військової служби відбулась за його особистої участі 10.04.2017р., оскільки жоден документ не підтверджує перебування позивача у відповідному військовому комісаріаті. Тому, вважає апелянт, що суд першої інстанції зробив неправильний висновок про те, що позивач не довів поважності причин пропуску строку звернення до суду.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену ухвалу суду від 14.11.2019 року, поновити строк звернення до суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду від 14.11.2019 року без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, які з`явились в засідання суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного.

Відповідно до положень статей 2, 5 КАС України (в чинній редакції), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті.

Разом з тим, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.99 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017 р.), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Аналогічні процесуальні правові норми містяться і в ст.122 КАС України в чинній редакції.

Отже, приписами КАС України в редакції чинній станом на момент винесення спірного наказу №47 від 17.02.2017 року та в редакції станом на момент звернення позивача до адміністративного суду у березні 2019 року із цим позовом, встановлено місячний строк для звернення до суду, який обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017р.) передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Частиною 1 статті 171 КАС України (в чинній редакції) передбачено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно ст.123 КАС України (в чинній редакції), у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Також пунктом 8 ч.1 ст.240 КАС України (в чинній редакції) встановлено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, наведеними вище правовими нормами передбачено, що адміністративний суд зобов`язаний в кожному випадку з`ясувати чи дотримано особою (позивачем) строк звернення до адміністративного суду із відповідним позовом, чи є поважними підстави пропуску цього строку. Якщо ж вказані позивачем підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду є не поважними, то суд зобов`язаний залишити позовну заяву без розгляду.

З матеріалів справи видно, що позивач ОСОБА_1 фактично оскаржує п.6 наказу №47 від 17.02.2017 року, в частині підстави його звільнення, а саме згідно з ст.26 п.6«И» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно матеріалів справи 30.01.2017 р. позивач ОСОБА_1 звернувся із рапортом від до т.в.о командира 4 патрульної роти старшого лейтенанта ОСОБА_3 , в якому зазначив, що не бажає одягати військову форму, виконувати розпорядження, заступати в добові наряди, нести службу з охорони громадського порядку. Просив розглянути на атестаційній комісії щодо його звільнення із лав Національної гвардії України (а.с. 78 Т.1).

У висновку засідання постійно діючої атестаційної комісії військової частини НОМЕР_1 , оформленого протоколом №2 від 01.02.2017р., зазначено про розгляд питання щодо ОСОБА_1 , у зв`язку з неспроможністю виконувати свої функціональні обов`язки та вирішено клопотати перед командиром частини про звільнення в запас ЗСУ з військової служби за контрактом.

Відповідно до наказу командира військової частини ОСОБА_4 №9 о/с від 17.02.2017 р. «По особовому складу» позивача ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за п.«и» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) (а.с. 111 Т.1).

17.02.2017 р. наказом №47 командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 77 Т.1).

Судом першої інстанції вірно зазначено, що згідно з абз.2 п.215 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затв. Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008, військовослужбовцям, звільненим зі строкової військової служби у запас, командування військової частини видає обліково-послужну картку, припис, службову характеристику та медичну книжку.

Відповідно до п.56 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016р. №921, взяття на облік, зняття та виключення з військового обліку призовників і військовозобов`язаних у районних (міських) військових комісаріатах здійснюється за їх особистої присутності.

Так, з матеріалів справи видно, що 17.02.2017 року позивач отримав Припис виданий командиром військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.02.2017р. №47, яким позивачу ОСОБА_1 запропоновано прибути до Пустомитівського РВК Львівської області до 20.02.2017 року (а.с. 124, 127 Т.1).

10.04.2017 року військовозобов`язаний ОСОБА_1 (позивач) прийнятий на облік у ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прибув із військової служби за контрактом із військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується листом військового комісара Пустомитівського районного військового комісаріату В.І.Чергінця від 09.07.2019р. №1138 та записом №1183 від 10.04.2017р. в журналі реєстрації вхідних документів Пустомитівського районного військового комісаріату (а.с. 130, 133 Т.1).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що постановка позивача на військовий облік внаслідок звільнення з військової служби відбулася за його особистої участі 10.04.2017 року.

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що позивач знав про своє звільнення з військової служби, оскільки в заяві від 15.02.2018 року, написаної на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, зазначив, що проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 та був звільнений 17.02.2017 року.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивач дізнався про своє звільнення 17.02.2017 року, однак звернувся до суду лише 19.03.2019 р. (згідно відбитку поштового штемпеля на конверті), тобто із пропуском місячного строку, встановленого ч.5 ст.122 КАС України та ч.3 ст.99 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017 року).

Також суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи позивача (апелянта) про те, що він не усвідомлював значення своїх дій при отриманні документів при звільненні через перебування під дією лікарських препаратів, оскільки в матеріалах справи відсутні та апелянтом не надано жодних доказів, які б підтверджували вказані обставини.

Відносно доводів апелянта про те, що позивач дізнався про своє звільнення, згідно наказу від 17.02.2017 року №47, після ознайомлення з листом відповідача №50/14/34-1210 від 28.08.2018 р., то колегія суддів враховує наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вірно враховано, що у вказаній відповіді №50/14/34-1210 від 28.08.2018 р. зазначено, що особи, звільнені у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2011р. №466 та наказу Міністерства внутрішніх справ України від 20.12.2017р. №1051 не відносяться до осіб, які мають право на забезпечення санаторно-курортними путівками.

Крім цього, в позовній заяві позивач зазначає, що підставою для звернення до суду слугувало те, що його звільнено за статтею, що не передбачає санаторно-курортного лікування.

Таким чином, вищенаведене не спростовує висновків суду першої інстанції про те, що про своє звільнення позивач дізнався 17.02.2017 року, а з відповіді Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) від 28.08.2018р. №50/14/34-1210 позивач дізнався про правові наслідки причин звільнення, а саме, відсутність права на забезпечення санаторно-курортним лікуванням.

Відносно доводів апеляційної скарги про те, що позивач пропустив строки звернення до суду у зв`язку з тим, що він з 18.08.2016 року по 16.04.2019 рік знаходився на лікуванні у різних медичних закладах, а також на оглядах у лікарів, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

З матеріалів справи, а саме копії медичної документації (а.с. 175-251 Т.2, а.с. 1-169 Т.3) видно та враховано судом першої інстанції, що позивач з 28.02.2017 р. по дату звернення до суду 19.03.2019 р. перебував на стаціонарному лікуванні в сукупності 58 днів. При цьому, більше 610 днів не перебував на амбулаторному лікуванні та не звертався до лікувальних закладів для проведення оглядів.

Таким чином, періодичне перебування позивача на амбулаторному лікуванні, а також перебування позивача на огляді у лікарів не передбачало постійного знаходження позивача у медичному закладі, а тому не позбавляло його можливості звернутися до суду за захистом свого порушеного права в строк установлений КАС України місячний строк.

Таким чином, посилання позивача (апелянта) на перебування його на лікуванні як на поважну причину пропуску строку звернення до суду, є безпідставними та необґрунтованими.

Крім цього, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду є визнання позивача інвалідом ІІ групи з невротичним розладом, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що такі обставини об`єктивно унеможливили звернення до суду позивача в межах встановленого строку.

Колегія суддів також зазначає, що згідно з дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 11.12.2018р. №404/2 позивачу призначено представника адвоката Палєя Ю.А., однак з моменту надання позивачу представника в порядку безоплатної вторинної допомоги до моменту звернення до суду пройшло понад 3 місяці.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду та не навів поважних причин для його поновлення.

Пропущений строк є значним навіть з врахуванням доводів апелянта (позивача) про те, що він дізнався про своє звільнення 28.08.2018 року.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що в рішенні Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 року зазначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Крім того, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббіса та інш. проти Великобританії, рішення від 22.10.1996 р., Девеер проти Бельгії, рішення від 27.02.1980 р.).

Судом першої інстанції також вірно враховано, що згідно рішення Європейського суду з прав людини в справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Крім цього, правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ілхан проти Туреччини»).

Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, вимагає дотримання норм, які регламентують строки подання скарг. У той же час, такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби правового захисту (рішення у справі «Мельник проти України»).

Судом першої інстанції також вірно враховано, що у рішенні «Стагно проти Бельгії» Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що строки позовної давності мають декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Крім цього, згідно Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують обгрунтованих висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржена ухвала суду від 14.11.2019 року винесена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі №1.380.2019.001328 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В. В. Гуляк
Судді: Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови складено 16.01.2020 року