Справа № 160/10145/19
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
за участі секретаря судового засідання: Молоданова М.Ю.,
позивача: ОСОБА_3. ,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-
17 жовтня 2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 , позивач) до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДФС у Дніпропетровській області, відповідач), в якій позивач просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-934-54/427 від 12.08.2019р.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що позивач з листопада 2006 року фактично припинив здійснювати підприємницьку діяльність, а у 2013 році взагалі подав документи державному реєстратору для реєстрації припинення підприємницької діяльності, тому був впевнений, що така діяльність дійсно припинена, однак, у серпні 2019 року, отримавши спірну вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-934-54/427 від 12.08.2019р., згідно з якої станом на 31.07.2019р. за ним обліковується борг зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок, ЄСВ), з`ясував, що відповідні записи про припинення його підприємницької діяльності до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено не було, тому відразу повторно подав документи для реєстрації припинення такої діяльності, внаслідок чого у серпні 2019 року до реєстру було внесено відповідний запис. При цьому працівники податкового органу були обізнані про те, що ОСОБА_3 не здійснює господарську діяльність з листопада 2006 року, оскільки з цього часу позивачем взагалі не подавалася податкова звітність, тому вони повинні були ініціювати питання щодо припинення його підприємницької діяльності. Бездіяльність контролюючого органу з цього приводу не може бути підставою для виникнення у позивача обов`язку сплачувати ЄСВ. Таким чином, позивач вважає, що він не є ні фізичною особою-підприємцем, ні роботодавцем, який використовує найману працю, а, отже, у розумінні приписів ст.15 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», не є платником єдиного внеску. Також позивач зазначав, що не є ні страхувальником, ні застрахованою особою, правом на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування не користувався і договорів про таку добровільну участь не укладав. Крім того, позивач зауважував, що вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску не направлялась контролюючим органом тривалий час, що є порушенням процедури направлення такої вимоги. Також позивач зазначав, що з 05.11.2011р. він працює на посаді директора ТОВ «Тарасівське» і останнє сплачувало єдиний внесок за позивача за період, за який видано спірну вимогу, тому виконання такої вимоги призведе до подвійної сплати ЄСВ позивачем, що є неприпустимим.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року позовна заява ОСОБА_3 була залишена без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків шляхом подання до суду: відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
На виконання вимог ухвали суду від 22.10.2019 року позивачем 08.11.2019р. були усунуті недоліки позовної заяви.
Також вказаною ухвалою суду відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.
09 грудня 2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов відзив ГУ ДФС у Дніпропетровській області на позовну заяву ОСОБА_3 , в якому відповідач вказану позовну заяву не визнав, заперечував проти її задоволення і просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що станом на час формування спірної вимоги ОСОБА_3 перебував на обліку в контролюючих органах як фізична особа-підприємець та не знаходився у стані припинення. Оскільки позивач доходів протягом 2017-2019р.р. не отримував, останній відповідно до вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI), з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIІІ, які набули чинності з 01.01.2017р., повинен був сплачувати єдиний внесок з 2017 рік, 2018 рік та за 1 квартал 2019 року у розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску. Оскільки така сплата позивачем здійснена не була, відповідачем сформовано спірну вимогу на виниклу заборгованість, яка є правомірною та скасуванню не підлягає.
У судовому засіданні 11.12.2019р. року розгляд справи відкладено на 14.01.2020р. на 13:15год.
У судовому засіданні 14.01.2020р. позивач підтримав пред`явлений позов та, посилаючись на викладені у ньому доводи, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача у судове засідання 14.01.2020р. не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.
Незгода позивача з означеною вимогою стала підставою для звернення ОСОБА_3 до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» («Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань») в частині відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Таким чином, визначення наявності у особи статусу фізичної-особи підприємця має першочергове значення для вирішення питання щодо наявності обов`язку сплати єдиного внеску.
З метою встановлення наявності такого статусу у відповідних осіб, суд звертає увагу на наступне правове регулювання.
01 липня 2004 року набув чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (у подальшому змінено назву на Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).
Відповідно до частини першої статті 4 вказаного Закону державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.
01 липня 2010 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» №2390-VI (далі - Закон №2390-VI), який набув чинності 03 березня 2011 року.
Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (тут і далі в редакції станом на 2013 рік) якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.
Згідно з ч.3 ст.46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.
Приписами статті 47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» врегульовано порядок державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням.
Так, ч.1 ст.47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» передбачено, що для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності така фізична особа - підприємець або уповноважена нею особа має подати державному реєстраторові (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) заяву про припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем із зазначенням відомостей про порядок та строк заявлення кредиторами своїх вимог.
За змістом приписів ч.5 ст.47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» органи державної податкової служби, Пенсійного фонду України під час проведення заходів щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням надсилають в електронній формі та на паперовому носії державному реєстраторові протягом десяти робочих днів з дати публікації повідомлення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням одне з таких повідомлень, що має бути засвідчене підписом відповідної посадової особи у встановленому порядку, а саме: повідомлення про початок проведення позапланової перевірки, призначеної у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням; повідомлення про неможливість проведення позапланової перевірки, призначеної у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням.
Документи, які подаються для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності, приймаються за описом, копія якого в день надходження документів видається (надсилається поштовим відправленням) заявнику з відміткою про дату надходження документів. Дата надходження документів для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності вноситься до журналу обліку реєстраційних дій.
Частинами 7 та 8 статті 47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» визначено, що державний реєстратор має право залишити заяву про припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем, яка передбачена частиною першою цієї статті, без розгляду, якщо:
- заява подана за неналежним місцем проведення державної реєстрації припинення фізичною особою - підприємцем підприємницької діяльності;
- заява не відповідає вимогам частини першої цієї статті або частини першої статті 8;
- строк заявлення кредиторами своїх вимог, зазначений у заяві, не відповідає вимогам закону.
Про залишення документів, які подавалися для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності, без розгляду заявнику в день надходження документів державним реєстратором видаються (надсилається поштовим відправленням) відповідне повідомлення із зазначенням підстав залишення документів, які подавалися для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності, без розгляду та документи, що подавалися для проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця, відповідно до опису. Залишення документів, які подавалися для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності, без розгляду не перешкоджає повторному зверненню заявника до державного реєстратора в загальному порядку після усунення причин, що були підставою для залишення цих документів без розгляду.
Згідно з ч.9 ст.47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» державний реєстратор за відсутності підстав для залишення без розгляду документів, які подані для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності, зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження зазначених документів внести до Єдиного державного реєстру запис про рішення щодо припинення фізичною особою - підприємцем підприємницької діяльності із зазначенням відомостей про порядок та строк заявлення кредиторами своїх вимог і в той самий день передати органам статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України повідомлення про внесення такого запису. Повідомлення про внесення запису до Єдиного державного реєстру про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності публікується у спеціалізованому друкованому засобі масової інформації. Відомості про дату публікації повідомлення, яке містить інформацію про строк заявлення вимог кредиторів щодо фізичної особи - підприємця, яка припиняє підприємницьку діяльність, підлягають наданню органам державної податкової служби, Пенсійного фонду України не пізніше наступного дня з дати публікації такого повідомлення.
Відповідно до ч.11 ст.47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням фізична особа-підприємець або уповноважена нею особа не раніше закінчення строку пред`явлення вимог кредиторів, зазначеного у заяві про припинення підприємницької діяльності, подає державному реєстраторові особисто (надсилає рекомендованим листом з описом вкладення) або через уповноважену особу такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням; довідку відповідного органу державної податкової служби про відсутність заборгованості із сплати податків, зборів; довідку відповідного органу Пенсійного фонду України про відсутність заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України та фондів соціального страхування.
Відповідно до ч.14 ст.47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» документи, які подаються для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем, приймаються за описом, копія якого в день надходження документів видається (надсилається поштовим відправленням) заявнику з відміткою про дату надходження документів. Дата надходження документів для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем вноситься до журналу обліку реєстраційних дій.
Згідно з ч.15, ч.16 ст.47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» державний реєстратор має право залишити без розгляду документи, які передбачені частиною дев`ятою цієї статті, якщо:
- документи подані за неналежним місцем проведення державної реєстрації;
- документи не відповідають вимогам, встановленим частиною одинадцятою цієї статті, частиною першою або другою статті 8 цього Закону;
- документи подані не в повному обсязі;
- документи подані раніше строку, встановленого частиною одинадцятою цієї статті;
- від органів державної податкової служби та/або Пенсійного фонду України надійшло повідомлення про наявність заперечень проти проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, і воно не відкликане.
Про залишення документів, які подавалися для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем, без розгляду заявнику в день надходження документів державним реєстратором видається (надсилається поштовим відправленням) відповідне повідомлення із зазначенням підстав залишення документів, які подавалися для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем, без розгляду та документи, що подавалися для проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця, відповідно до опису. Залишення документів, які подавалися для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем, без розгляду не перешкоджає повторному зверненню заявника до державного реєстратора в загальному порядку після усунення причин, що були підставою для залишення цих документів без розгляду.
Частиною 17 статті 47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» передбачено, що за відсутності підстав для залишення документів, які передбачені частиною тринадцятою цієї статті, без розгляду державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем є датою державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем.
Відповідно до ч.19 ст.47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» державний реєстратор не пізніше наступного робочого дня з дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем повинен видати (надіслати рекомендованим листом) заявнику або уповноваженій ним особі повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем, другий примірник якого залучається до реєстраційної справи цієї фізичної особи - підприємця.
Позивач у позовній заяві стверджує, що первинно звертався до державного реєстратора з заявою про припинення підприємницької діяльності у 2013 році, проте жодних належних доказів такого звернення, зокрема, передбачених приписами ст.47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» рекомендованого повідомлення про надіслання рекомендованим листом з описом вкладення державному реєстратору заяви про припинення підприємницької діяльності; опису, за яким були прийняті документи, які подавалися для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності, та копія якого в день надходження документів видається (надсилається поштовим відправленням) заявнику з відміткою про дату надходження документів; витягу з журналу обліку реєстраційних дій із відомостями щодо дати надходження документів для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності тощо, позивачем суду надано не було.
Крім того, суд також бере до уваги, що позивач, навіть якщо ним і було у 2013 році подано заяву про припинення підприємницької діяльності, жодним чином не пересвідчився у результаті її розгляду, водночас, вищенаведеними приписами ст.47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (в редакції станом на 2013 рік) не передбачено безальтернативного обов`язку державного реєстратора після отримання заяви фізичної особи-підприємця про припинення його підприємницької діяльності за власним рішенням внести такі відомості до Єдиного реєстру, а, навпаки, передбачено ряд дій, які мають бути вчинені у зв`язку із цим, та варіанти рішень державного реєстратора за наслідками проведення таких дій, зокрема, можливість залишення заяви без розгляду.
Отже, подання заяви про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за власним рішенням ще не свідчить про те, що державним реєстратором обов`язково буде здійснена державна реєстрація такого припинення.
Разом з цим, відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (в редакції чинній станом на 2013 рік) якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.
Аналогічні приписи містить ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (в редакції, чинній станом на час формування спірної вимоги), якою визначено, що у разі якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
Як слідує з розрахунку суми боргу (недоїмки), вказаної у вимозі №Ф-943-54/427, вказана заборгованість нарахована позивачеві за 2017р., 2018р. та 1 квартал 2019 року.
При цьому відомостей щодо перебування ФОП ОСОБА_3 в стані припинення, про недійсність його свідоцтва про державну реєстрацію тощо у період 2017р., 2018р. та 1 квартал 2019 року Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не містив. Отже, протягом цього періоду ОСОБА_3 мав статус фізичної особи-підприємця.
Отже, у зв`язку із встановленням обставин наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця у період, за який відповідачем нараховано заборгованість з ЄСВ відповідно до спірної вимоги, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне правове регулювання.
Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України надано визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом приписів статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Суд вдруге акцентує увагу на тому, що пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб-підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у цій справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд доходить висновку, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суд при вирішенні спору повинен, зокрема, перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення ним підприємницької діяльності та отримання ним доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
У позовній заяві ОСОБА_3 стверджує, що з 05.11.2011р. він працює на посаді директора ТОВ «Тарасівське» і останнє сплачувало єдиний внесок за позивача за період, за який видано спірну вимогу, тому виконання такої вимоги призведе до подвійної сплати ЄСВ позивачем, що є неприпустимим.
Разом з тим, з довідки №16 від 04.09.2019р., виданої ТОВ «Тарасівське», слідує, що ОСОБА_3 дійсно працює на посаді виконавчого директора цього підприємства з 05.10.2011р. і останнім за період 2011-2016р.р. сплачувався єдиний внесок за позивача, разом з тим, саме за періоди 2017-2019р.р., тобто періоди, за які спірною вимогою позивачеві нараховано заборгованість з ЄСВ, єдиний внесок ТОВ «Тарасівське» за ОСОБА_3 не сплачувався (а.с.26).
Таким чином, встановлені судом обставини свідчать про те, що в періоди, за які спірною вимогою позивачеві нараховано заборгованість з ЄСВ, позивач мав статус фізичної особи-підприємця, проте дохід від цієї діяльності не отримував, працював в ТОВ «Тарасівське», однак, за цей період роботодавець за позивача ЄСВ не сплачував.
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_3 відповідно до п.3 ч.1. ст.7 Закону №2464-VI, у разі відсутності доходу у періоді 2017р., 2018р. та 1 квартал 2019 року мав визначити базу нарахування не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску та сплатити єдиний внесок у розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI мінімальний страховий внесок - це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця; максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - це максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює 25 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.
Відповідно до ч.5 ст.8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року №1801-III розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2017 року встановлено на рівні 3200,00 грн. Таким чином, щомісячна мінімальна сума єдиного внеску для таких осіб у 2017 році складала 704 грн. (3200х22%).
Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07 грудня 2017 року №2246-VІІІ встановлено розмір мінімальної заробітної плати на рівні з 1 січня 2018 року 3723,00 грн. Таким чином, щомісячна мінімальна сума єдиного внеску для таких осіб у 2018 році складала 819,06 грн. (3723 грн х 22%).
Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» №2629-VIII від 23.11.2018р. встановлено розмір мінімальної заробітної плати на рівні з 1 січня 2019 року 4173,00 грн. Таким чином, щомісячна мінімальна сума єдиного внеску для таких осіб у 2019 році складала 918,06 грн. (4173 грн х 22%).
- за 2017 рік - 8448,00грн. (704,00грн х 12 місяців);
- за 1 квартал 2018 року - 2457,18грн. (819,06грн. х 3 місяці);
- за 2 квартал 2018 року - 2457,18грн. (819,06грн. х 3 місяці);
- за 3 квартал 2018 року - 2457,18грн. (819,06грн. х 3 місяці);
- за 4 квартал 2018 року - 2457,18грн. (819,06грн. х 3 місяці);
- за 1 квартал 2019 року - 2754,18грн. (918,06грн. х 3 місяці).
Позивачем визнається, що ним вказані зобов`язання з ЄСВ за цей період не сплачувались.
Згідно з ч.4 ст.25 цього Закону орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
Так, відповідно до пунктів 2-4 розділу VI Інструкції №449 у разі виявлення фіскальним органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.
Судом встановлено, що оскаржувану вимогу сформовано та надіслано позивачеві на підставі облікових даних інформаційної системи контролюючого органу, як платнику внеску (фізичній особі-підприємцю), який на кінець календарного місяця має недоїмку зі сплати єдиного внеску.
При цьому суд враховує, що згідно з ч.16 ст.25 Закону №2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовуються.
За наведених обставин, суд доходить висновку, що відповідач, надсилаючи позивачеві вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-934-54/427 від 12.08.2019р., діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а вказана вимога є законною та обґрунтованою, отже, позовні вимоги про визнання цієї вимоги протиправною та про її скасування задоволенню не підлягають у повному обсязі.
Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цим позовом, відповідно до ст.139 КАС України не відшкодовуються.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 20 січня 2020 року.

Суддя О.М. Турова