Справа № 640/24766/19
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2020 року м. Київ № 640/24766/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування звукозаписувальним технічним засобом адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Птахофабрика Київська»

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Птахофабрика Київська» (далі також - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі також - відповідач, Департамент ДВС), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. від 18.11.2019 року у виконавчому провадженні №60641460 про стягнення виконавчого збору у розмірі 213 586 301,37 грн. (UАН).

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що відповідно до наказу Господарського суду Київської області від 12.09.2019 року №911/565/18, який перебуває на примусовому виконанні у відповідача, в рахунок часткового погашення заборгованості ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в загальній сумі заборгованості 2 135 863 013, 70 коп. (два мільярди сто тридцять п`ять мільйонів вісімсот шістдесят три тисячі тринадцять грн. 70 коп.), звернуто стягнення на предмет іпотеки -1 за іпотечним договором від 06.04.2014 року, укладеним між Національним банком України та ТОВ «Птахофабрика Київська», та встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Боржником, відповідно до вказаного наказу, визначено ТОВ «Птахофабрика Київська».

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Яковенка В.А. від 18.11.2019 року відкрито виконавче провадження № 60641460 з виконання наказу від 12.09.2019 року №911/565/18, пунктом 3 якої постановлено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі, визначеному статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Яковенком В.А. винесено постанову від 18.11.2019 року про стягнення з боржника ТОВ «Птахофабрика Київська» виконавчого збору у розмірі 213 586 301, 37 грн.

Позивач вбачає протиправність постанови від 18.11.2019 року про стягнення виконавчого збору протиправною, оскільки суму виконавчого збору державним виконавцем обраховано не в межах вартості предмету іпотеки, в порушення статті 27, частини сьомої статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» та частини першої статті 11 Закону України «Про іпотеку», а в межах усієї суми заборгованості ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» на користь Національного банку України за Кредитним договором від 04.06.2014 року №12/09/6 з додатковими договорами від 01.12.2014 року №1, від 23.12.2014 року № 2, від 26.02.2014 року № 3 в загальній сумі 2 135 863 013 грн. 70 коп.

Крім того, умовами пункту 5.1 Іпотечного Договору від 06.06.2014 року, укладеним між Національним банком України та ТОВ «Птахофабрика Київська», визначено, що ринкова вартість предмету іпотеки та оцінена сторонами договору вартість складає 792 755 916 грн., в той час, як розмір виконавчого збору, встановлений державним виконавцем в оскаржуваній постанові складає 213 586 301, 37 грн., що є значно більшим за 10 % договірної (оціночної) вартості майна, яким поручився позивач, що не є співрозмірним по відношенню до відповідальності позивача, як іпотекодавця, в порушення як норм Закону України «Про виконавче провадження», так і норм Закону України «Про іпотеку».

Позивачем зауважено, що згідно із змістом частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позивачем зауважено, що на момент винесення оскаржуваної постанови, оцінку вартості предмета іпотеки, у встановлений законодавством спосіб, не здійснено.

Враховуючи викладене, позивач вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Яковенка В.А. від 18.11.2019 року про стягнення виконавчого збору в розмірі 213 586 301, 37 грн., просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено до розгляду справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судовому засіданні на 15.01.2020 року. Витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП №60641460 та відзив відповідно до статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, який, з урахуванням вимог статей 269, 287 КАС України, подати у строк до 08.01.2020 року.

Через канцелярію суду 09.01.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву та витребувані засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження №60641460.

Із змісту відзиву встановлено, що відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що положеннями статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено обов`язок державного виконавця одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження виносити постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідач зауважує, що у пункті 3 постанови від 18.11.2019 року про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи, що сума, яка повинна бути одержана від реалізації предмета іпотеки на публічних торгах, невідома заздалегідь, адже залежить від ціни, запропонованої учасниками торгів, державним виконавцем зазначено суму, що підлягає сплаті за виконавчим документом, що не суперечить закону (статті 27 Закону України «Про виконавче провадження»).

Також, відповідачем зазначено, що виконавче провадження №60641460 відкрито лише 18.11.2019 року, тому державним виконавцем в подальшому буде вжито заходів щодо його виконання, а винесена постанова від 18.11.2019 року про стягнення виконавчого збору є лише підставою для стягнення виконавчого збору, розмір якого визначатиметься після проведення відповідних прилюдних торгів.

Таким чином, відповідач проти позову заперечує, та просить суд звернути увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12.03.2018 року в аналогічній справі №910/14188/16.

Зокрема, у пункті 42 постанови Верховного Суду вказано, що при вирішенні розміру суми зобов`язання слід виходити саме з розміру зобов`язання, на задоволення якого за рахунок предмета застави має право заставодержатель.

З огляду на вищевикладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судове засідання 15.01.2020 року сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, не прибули.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

04.06.2014 року між Національним банком України (кредитор) та Публічним акціонерним товариством «КБ «Фінансова ініціатива» (позичальник) укладено Кредитний договір №12/09/6, відповідно до пункту 1.1. якого кредитор надає позичальнику кредит на суму 2 000 000 000 (два мільярди) гривень на строк з 04.06.2014 року до 30.12.2016 року шляхом збільшення ліміту за відкритою кредитною лінією відповідно до кредитного договору від 16.02.2009 року №12/09 (далі також - Кредитний договір).

Також між сторонами укладено ряд додаткових угод до Кредитного договору, а саме: №1 від 01.12.2014 року, №2 від 23.12.2014 року та №3 від 26.02.2015 року.

З метою забезпечення виконання основного зобов`язання, що випливає з Кредитного договору, 06.06.2014 року між Національним банком України (іпотекодержателем) та ТОВ «Птахофабрика Київська» (іпотекодавцем) укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. та зареєстрований в реєстрі за №535.

Рішенням Господарського суду Київської області від 15.11.2018 року у справі №911/565/18 задоволено повністю позов Національного банку України до ТОВ «Птахофабрика Київська», третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до змісту резолютивної частини цього рішення, в рахунок часткового погашення заборгованості Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (, 03150, м. Київ, вул. Щорса, буд. 7/9) за Кредитним договором від 04.06.2014 №12/09/6 з додатковими договорами, а саме: №1 від 01.12.2014 року, №2 від 23.12.2014 року, №3 від 26.02.2014 року перед Національним банком України (, 01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9) в загальній сумі заборгованості (станом на 24.06.2015) 2 135 863 013 (два мільярда сто тридцять п`ять мільйонів вісімсот шістдесят три тисячі тринадцять) грн. 70 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 2 000 000 000,00 грн; сума заборгованості по процентах - 135 863 013,70 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки-1 за іпотечним договором від 06.06.2014, укладеним між Національним банком України (,01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Птахофабрика Київська» (код за ,07413, Київська область, Броварський район, с. Пухівка, вул. Радгоспна), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. та зареєстрований за №535, нерухоме майно: Єдиний майновий комплекс, загальною площею 126 579 кв. м., що розташований за адресою: м. Київ, проспект Броварський, 99, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Птахофабрика Київська» (код за ,07413, Київська область, Броварський район, с. Пухівка, вул. Радгоспна) на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно за індексним № 11571036, виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві державним реєстратором Малишевим М.С. 25.10.2013.

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

28.05.2019 року постановою Північного апеляційного господарського суду рішення Господарського суду Київської області від 15.11.2018 року у справі № 911/565/18 залишено без змін.

12.09.2019 року Господарським судом Київської області на виконання вказаного рішення видано наказ № 911/565/18.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. 18.11.2019 року відкрито виконавче провадження № 60641460 з виконання наказу №911/565/18, пунктом 3 якої постановлено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі визначеному статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Яковенком В.А. винесено постанову від 18.11.2019 року про стягнення з боржника ТОВ «Птахофабрика Київська» виконавчого збору у розмірі 213 586 301, 37 грн.

Вважаючи постанову від 18.11.2029 року по стягнення виконавчого збору протиправною у зв`язку з її передчасністю та не вірним визначенням суми стягнутого виконавчого збору, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №1404), Законом України від 05.06.2003 року №898-IV «Про іпотеку» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №898), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (із змінами і доповненнями) (далі також - Інструкція №512/5).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону №1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Пунктами 1 та 5 частини першою статті 3 Закону №1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Згідно з частиною першою, пунктами 16, 18 частини третьої статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною сьомою статті 51 Закону №1404 примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до абзацу 1 статті 11 Закону №898 майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Частиною другою статті 39 Закону №898 встановлено, що у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

З матеріалів справи судом встановлено, що наказом Господарського суду Київської області від 12.09.2019 року №911/565/18, в рахунок часткового погашення заборгованості ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в загальній сумі заборгованості 2 135 863 013, 70 коп. (два мільярди сто тридцять п`ять мільйонів вісімсот шістдесят три тисячі тринадцять грн. 70 коп.), звернуто стягнення на предмет іпотеки -1 за іпотечним договором від 06.04.2014 року, укладеним між Національним банком України та ТОВ «Птахофабрика Київська», та встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відповідно до статті 41 Закону №898 реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Згідно з пунктом 1 частини другої, пунктами 1, 15 статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону №1404 для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.

Умови визначення вартості майна боржника та оцінки майна боржника визначено статтею 57 Закону №1404.

Частиною п`ятою статті 26 Закону №1404 виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Закону №1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, з вказаних положень законодавства висновується, що визначенню державним виконавцем суми виконавчого збору, яка підлягає до сплати боржником у межах виконавчого провадження про звернення стягнення на предмет іпотеки у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутої суми, передує вжиття виконавцем дій щодо залучення суб`єкта оціночної діяльності/незалежного експерта для оцінки майна та реалізації предмета іпотеки, у спосіб, встановлений судом.

Отже, відповідно до наведених положень законодавства підставою для стягнення виконавчого збору є здійснення державним виконавцем не будь-яких дій, пов`язаних з організацією виконавчого провадження, а виключно фактичних дій примусового характеру щодо виконання виконавчого документу.

Тобто, обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки є фактичне виконання виконавчого документу шляхом вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень, встановлених Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про іпотеку».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19.06.2019 року у справі №824/172/18-а.

Отже, враховуючи, що судом встановлено та не заперечується відповідачем, що на момент винесення державним виконавцем постанови від 18.11.2019 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 213 586 301,37 грн. державним виконавцем не здійснено жодних виконавчих дій, спрямованих на реалізацію предмета іпотеки, суд дійшов висновку, що ця обставина унеможливлювала визначення розміру суми виконавчого збору.

Крім того, судом встановлено, що таку суму виконавчого збору державним виконавцем обраховано не в межах вартості предмету іпотеки, як того вимагає положення статті 27, частини сьомої статті 51 Закону №1404 та частини першої статті 11 Закону №898, а в межах усієї суми заборгованості ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» на користь Національного банку України за Кредитним договором від 04.06.2014 року №12/09/6 з додатковими договорами від 01.12.2014 року №1, від 23.12.2014 року № 2, від 26.02.2014 року № 3 в загальній сумі 2 135 863 013 грн. 70 коп., що також свідчить про протиправність оскаржуваної позивачем постанови в частині визначення розміру суми виконавчого збору.

Щодо посилання відповідача на положення абзацу 1 частини четвертої статті 27 Закону №1404, відповідно до якої державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів), суд зазначає наступне.

З аналізу положень Закону №1404 висновується, що законодавцем визначено одночасність винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору та постанови про відкриття виконавчого провадження.

Отже, слід дійти висновку про правомірність винесення державним виконавцем самої постанови про стягнення виконавчого збору від 18.11.2019 року одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження №60641460.

Водночас, законодавцем не встановлено обов`язку державного виконавця одразу визначати розмір суми виконавчого збору у постанові про стягнення виконавчого збору, оскільки положеннями Закону 1404 містять випадки, коли виконавчий збір може бути стягнуто виконавцем після вчинення ним конкретних виконавчих дій, передбачених як Законом №1404, так і, наприклад, Законом №898, та винесення виконавчих процесуальних документів (наприклад, частина третя статті 40 Закону №1404), що унеможливлює на стадій відкриття виконавчого провадження вірно розрахувати необхідну до стягнення з боржника суму.

Отже, з огляду на викладене висновується, що під час примусового виконання виконавчого документу про звернення стягнення на предмет іпотеки, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, проте, не зазначаючи конкретного розміру суми виконавчого збору у постанові про стягнення виконавчого збору у разі, якщо у відповідності до частини другої статті 39 Закону №898 судом визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

Враховуючи те, що постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Яковенка В.А. від 18.11.2019 року стягнуто з боржника ТОВ «Птахофабрика Київська» виконавчий збір у розмірі 213 586 301, 37 грн., який визначено без проведення відповідних виконавчих дій, ця сума не обраховано у встановлений законодавством спосіб, а дії державного виконавця в частині обрахунку такої суми є протиправними.

Щодо посилання відповідача на пункт 42 постанови Верховного Суду від 12.03.2018 року в аналогічній справі №910/14188/16 (далі також - постанова), суд зазначає наступне.

Відповідач просить суд при вирішенні справи звернути увагу на висновок Верховного Суду, викладений у пункті 42 зазначеної постанови, в якому, на думку відповідача, вказано, що при вирішенні розміру суми зобов`язання слід виходити саме з розміру зобов`язання, на задоволення якого за рахунок предмета застави має право заставодержатель.

Згідно із змістом вказаного пункту постанови: « 42. З огляду на викладене Суд вважає, що при визначенні розміру суми зобов`язання за рішенням з метою з`ясування його підвідомчості відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції слід виходити саме з розміру зобов`язання, на задоволення якого за рахунок предмета застави має право заставодержатель відповідно до вимог частини 2 статті 589 Цивільного кодексу України.».

Ознайомившись із пунктом 42 постанови Верховного Суду у праві №910/14188/16 та позовними вимогами позивача у справі №910/14188/16 судом встановлено, що останнім, зокрема, оскаржується окрім постанови про стягнення виконавчого збору, в якій державним виконавцем обраховано суму виконавчого збору виходячи з загальної суми зобов`язання, аналогічно до предмету спору у справі №640/24766/19, постанова про відкриття виконавчого провадження з підстав порушення органом державної виконавчої служби підвідомчості виконання рішення суду.

Із змісту постанови встановлено, що пунктами 35-44 Верховним Судом надано оцінку аргументам учасників справи і застосування судом (судами) касаційної інстанції (постанова Вищого господарського суду України від 30.11.2017 у справі №910/14188/16) норм матеріального права.

В свою чергу, у пункті 42 Верховний Суд дійшов висновку, що визначення розміру суми зобов`язання є необхідним для визначення підвідомчості виконавчого документа, виданого відповідним судом, органу виконавчої служби, проте не маючи на увазі здійснення розрахунку виконавчого збору, що підлягає стягненню з боржника - заставодержателя, з усієї суми зобов`язання, як то помилково зрозумів відповідач.

Вказане підтверджується висновком, викладеним Верховним Судом у пункті 43 постанови: « 43. Отже, при розгляді даної справи Вищий господарський суд України неправильно застосував положення пункту 4 розділу І Інструкції та безпідставно погодився з висновком судів попередніх інстанцій про порушення при винесенні Постанови про відкриття виконавчого провадження вимог законодавства щодо підвідомчості виконання рішення суду, що призвело до неправильного вирішення спору в цій частині.».

Навпаки, Верховним Судом у пунктах 39-41 постанови звернуто увагу, що :

« 39. … зазначена відповідальність заставодавця не обмежена саме вартістю предмета застави, визначеною сторонами у відповідному договорі застави. Адже початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів відповідно до вимог частини 2 статті 591 Цивільного кодексу України визначається в порядку, встановленому договором або законом, зокрема, може бути визначена в рішенні суду.

40. Так, рішенням третейського суду, на виконання якого виданий наказ у даній справі, передбачено здійснення реалізації предмета застави на прилюдних торгах за ціною продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час здійснення виконавчого провадження.

41. При цьому сума, яка буде фактично одержана від реалізації предмета застави на публічних торгах, не є відомою заздалегідь, адже залежить від ціни, запропонованої учасниками торгів.».

Пунктом 3 резолютивної частини постанови вирішено: «Викласти пункти 1-3 резолютивної частини ухвали Господарського суду міста Києва від 17.07.2017 у справі №910/14188/16 у наступній редакції: 3. Визнати недійсною постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження від 10.03.2017 ВП №53547699 в частині стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 5679999,99 доларів США та 2550,00 гривень.».

Вказаний висновок Верховного Суду останнім роз`яснено у пункті 44 постанови, відповідно до змісту якого: « 44. Водночас Суд враховує, що підстави для перегляду судових рішень у даній справі відповідно до вимог пункту 1 статті 111-16 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на момент подання Заяви) в частині застосування інших правових норм відсутні. Адже Позивач у Заяві не навів обґрунтування із наданням відповідних судових рішень на їх підтвердження щодо неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, на підставі яких суди в даній справі визнали обґрунтованими доводи Відповідача про невірне визначення Державним виконавцем розміру виконавчого збору, а також направлення Державним виконавцем Боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження з порушенням встановлених законом строків.».

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про помилкове посилання відповідача на пункт 42 постанови Верховного Суду у справі №910/14188/16 в межах доказування правомірності винесення оскаржуваної у адміністративній справі №640/24766/19 постанови про стягнення виконавчого збору.

Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Так, позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. від 18.11.2019 року у виконавчому провадженні №60641460 про стягнення виконавчого збору у розмірі 213 586 301,37 грн. (UАН).

Здійснюючи розгляд адміністративної справи по суті, судом встановлено правомірність винесення постанови про стягнення виконавчого збору відповідно до абзацу 1 частини четвертої статті 27 Закону №1404, водночас, встановлено протиправність розрахованої державним виконавцем суми виконавчого збору у розмірі 213 586 301,37 грн.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково та про вихід за межі позовних вимог шляхом визнання протиправним абзацу 4 пункту 1 резолютивної частини постанови головного державного виконавця Відділу виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. від 18.11.2019 року у виконавчому провадженні №60641460 про стягнення виконавчого збору в частині визначення суми виконавчого збору у розмірі 213 586 301,37 грн. (UАН). та скасування абзацу 4 пункту 1 резолютивної частини постанову головного державного виконавця Відділу виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. від 18.11.2019 року у виконавчому провадженні №60641460.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. " від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку, про задоволення позову частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно з квитанцією 11.12.2019 року №868 позивачем сплачено судовий збір в сумі 19 210 грн. 00 коп.

З огляду на суму сплаченого судового збору, яку позивачем сплачено як за майнову вимогу, що вираховується із зазначеної державним виконавцем в оскаржуваній постанові про стягнення виконавчого збору розміру суми виконавчого збору, враховуючи встановлену судом протиправність такої суми виконавчого збору, незважаючи на часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача суми сплаченого ним судового збору у розмірі 19 210 грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в повному обсязі, що є пропорційним до заявлених позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 205, 229, 241-246, 250, 271, 286, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Птахофабрика Київська» задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати абзац 4 пункту 1 резолютивної частини постанови головного державного виконавця Відділу виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. від 18.11.2019 року у виконавчому провадженні №60641460 про стягнення виконавчого збору в частині визначення суми виконавчого збору у розмірі 213 586 301,37 грн. (UАН).

3. В іншій частині відмовити.

4. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Птахофабрика Київська» (, адреса: 07413, Київська область, Броварський район, село Пухівка, вул. Радгоспна) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13) суму судового збору у розмірі 19 210 грн. 00 коп. (дев`ятнадцять тисяч двісті десять грн. 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 КАС України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Птахофабрика Київська» (, адреса: 07413, Київська область, Броварський район, село Пухівка, вул. Радгоспна);

Відповідач: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13)

Повне рішення складено 15.01.2020 року.

Суддя Л.О. Маруліна