Справа № 460/1275/19
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/1275/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Гнатик А.З.,

представника позивача Поляк І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 460/1275/19 за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправною та скасування вимоги (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Комшелюк Т.О., в м. Рівне Рівненської області 14.08.2019 року, дата складення повного тексту судового рішення 16.08.2019 року), -

ВСТАНОВИВ:

Приватне Акціонерне Товариство «Рівнеазот» (надалі також ПрАТ «Рівнеазот». позивач), звернулося з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (надалі також відповідач), в якому просило суд визнати протиправною та скасувати вимогу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 02.04.2019 № Ю-258-11 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 34284716,10грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи та винесене з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права, просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що позивач є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Вказує про те, що відповідно до частини шостої статті 25 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» надалі також Закон № 2464-VI) у разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. Оскільки, за обліковими даними інформаційної системи органу доходів і зборів загальна сума заборгованості позивача станом на 31.03.2019 становить 34284716,10грн, тому на підставі цієї заборгованості відповідачем було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки). Також зазначає, що частина дев`ята статті 25 Закону № 2464-VI встановлює заборону передачі платниками єдиного внеску своїх обов`язків з його сплати третім особам, крім випадків, передбачених законодавством. Тобто, апеляційна скарга обґрунтована тими ж доводами, які наводились у відзиві на адміністративний позов.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Апелянт не забезпечив явку у судове засідання представника, повноваження якого підтвердженні відповідно до вимог частини 3 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідно до частини 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ПрАТ«Рівнеазот» зареєстроване як юридична особа 13.11.1995; вид економічної діяльності: виробництво добрив і азотних сполук, є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

02.04.2019 Офісом великих платників сформовано та надіслано ПрАТ «Рівнеазот» вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ю-258-11.

Згідно спірної вимоги, станом на 31.03.2019 за позивачем рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 34284716,10грн.

Рішенням про результати розгляду скарги № 22965/6/99-99-11-05-02-25 від 17.05.2019, вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ю-258-11 від 02.04.2019 залишено без змін, а скаргу ПрАТ «Рівнеазот» від 12.04.2019 № 1074 без задоволення.

Із матеріалів справи вбачається, що постановами головного державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 18.10.2018 та головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 13.11.2018, накладено арешти на кошти, які містяться на рахунках ПрАТ «Рівнеазот».

Отже, з 18.10.2018, позивач позбавлений можливості сплачувати єдиний соціальний внесок із свого банківського рахунку відповідно до приписів частин сьомої та восьмої статті 9 Закону № 2464-VI.

При цьому, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за лютий 2019 року був сплачений позивачем через ТзОВ «Статус-Трейд» згідно договору доручення № 3ST від 09.07.2018 та довіреності № 3015 від 27.12.2018 на суму 3705681,81грн, та через ТзОВ «Хім-Трейд» згідно договору доручення № 134 від 18.02.2019р. та довіреністю № 3723-Ю від 20.02.2019р. на суму 3704191,36грн. За березень єдиний соціальний внесок сплачувався через ТзОВ «Статус-Трейд» згідно договору доручення № 3ST від 09.07.2018р. та довіреності № 3015 від 27.12.2018р. на суму 2200,00грн; та через ТзОВ «Хім-Трейд» згідно договору доручення № 134 від 18.02.2019р. та довіреністю № 3723-ю від 20.02.2019р. на суму 6087887,61грн, що підтверджується платіжними дорученнями.

Проте, 02.04.2019 Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ю-258-11, відповідно до якої ПрАТ «Рівнеазот» зобов`язане сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску в розмірі 34284716,10грн.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що недоїмка зі сплати єдиного внеску станом на 31.03.2019 та вимога № Ю-258-11 від 02.04.2019 є такими, що сформовані штучно, а саме, за рахунок неправомірних дій відповідача по невірному відображенню в інтегрованій картці платника позивача, нарахованих та сплачених ним платежів зі сплати єдиного внеску, а тому суд відхиляє доводи відповідача щодо наявності у позивача недоїмки зі сплати єдиного внеску станом на 31.03.2019, що стало підставою для направлення йому вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ю-258-11 від 02.04.2019.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції і надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон № 2464-VI та Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (надалі також Інструкція; в редакції, чинні на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною першою статті 4 цього Закону встановлено, що платниками єдиного внеску є: 1) роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

За приписами пункту 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

В силу вимог абзацу 1 пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI базою нарахування єдиного внеску є суми нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Частиною сьомою статті 9 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку, а частиною восьмою цієї статті, - що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Підпунктом 1 пункту 2 розділу 4 Інструкції закріплено правило, згідно якого, сплата єдиного внеску здійснюється за місцем обліку такого платника у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в органах Державної казначейської служби України, для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь).

Згідно з підпунктом 4 пункту 2 цього ж розділу Інструкції, єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Аналогічне положення передбачене і частиною дванадцятою статті 9 Закону № 2464-VI.

Таким чином, ПрАТ «Рівнеазот», як платник єдиного внеску зобов`язаний сплати єдиний внесок не зважаючи на те, що на всі кошти, які містяться на його рахунках накладено арешт. Однак, у зв`язку з такими обставинами, останнє було позбавлене можливості здійснити сплату єдиного внеску зі свого банківського рахунку, що і стало підставою для вжиття заходів спрямованих на виконання свого обов`язку щодо сплати податку, шляхом укладення договору доручення.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача про те, що перерахування повіреним грошових коштів на сплату єдиного внеску від імені та за рахунок довірителя позивача, суперечить положенням частини дев`ятої статті 25 Закону № 2464-VI з огляду на наступне.

Так, буквальний зміст вказаної статті свідчить на користь того, що заборонена передача платниками єдиного внеску саме своїх обов`язків з його сплати третіми особами.

В розумінні Цивільного кодексу України (надалі також ЦК України) передача обов`язків щодо сплати є нічим іншим, як переведенням боргу, і здійснюється шляхом заміни боржника у зобов`язанні за правилами статтями 520-521 ЦК, тобто шляхом укладення відповідного правочину, на укладення якого необхідна згода кредитора.

ПрАТ «Рівнеазот» такої угоди не укладало і жодних доказів зворотного апелянт суду не надав.

Також за правилами статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

При цьому, суду також не надано жодного доказу тому, що позивач поклав виконання свого обов`язку по сплаті єдиного внеску на третіх осіб.

Крім того, договір доручення не може розглядатися, ні як угода про переведення боргу, ні як покладення позивачем на третіх осіб своїх обов`язків по сплаті єдиного внеску, позаяк в такому випадку ТзОВ «Статус-Трейд», ТзОВ «Хім-Трейд» вчиняли певні юридичні дії не від свого імені, а від імені та за рахунок довірителя, тобто ПрАТ «Рівнеазот».

Відповідно до частини першої статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

За частиною другою цієї статті, договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

А згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до цього, правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки не повіреного, а саме довірителя, а тому повірений жодних цивільних прав та обов`язків за правочинами, які він вчинив на виконання договору доручення, не набуває.

З огляду на це, сплата єдиного внеску повіреним не є передачею платником єдиного внеску своїх зобов`язань по його сплаті третій особі.

Окрім того, відповідно до пункту 6.1 Договору, довіритель відшкодовує повіреному фактично підтверджені витрати, пов`язані з виконанням доручення згідно рахунків, виставлених повіреним. Укладений договір поворотної фінансової допомоги підтверджує, що повірений вчиняв юридичні дії за рахунок довірителя - позивача у даній справі.

На підставі цього можна дійти висновку, що позивачем були вжиті всі заходи спрямовані на виконання покладеного на нього Законом №2464-VI обов`язку щодо сплати єдиного внеску.

Висновки аналогічного змісту викладені Верховним Судом у постанові від 25 січня 2019 року у справі № 817/85/16. Так, зазначено, що у випадку наявності прогалин у спеціальному нормативно-правовому акті - Законі № 2464-VI щодо порядку (способу) виконання обов`язку платника по сплаті єдиного соціального внеску, за умов об`єктивної неможливості скористатися передбаченим Законом способом виконання такого обов`язку, правомірними є дії платника єдиного внеску, спрямовані на забезпечення виконання цього обов`язку у будь-який інший спосіб, що не суперечить чинному законодавству.

Також, судовими рішеннями, відповідно до яких вирішувались спори позивача щодо оскарження вимог контролюючого органу про сплату боргу (недоїмки), що виник у зв`язку із зарахуванням перерахованих повіреними коштів зі сплати єдиного внеску за ПрАТ «Рівнеазот» на ІКПП «Нез`ясовані платежі» встановлено наступні обставини, які в силу вимог частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України), звільнені від доказування.

Так, постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2016 року у справі № 817/85/16 задоволено позов ПрАТ «Рівнеазот» та визнано протиправною вимогу Центрального офісу від 07.12.2015 № Ю-258-11 про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 16821411,33 грн.

В подальшому постановами Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2016 року, 16 травня 2016 року, 30 вересня 2016 року, 16 лютого 2017 року, 19 вересня 2017 року у справах №№ 817/110/16, 817/299/16, 817/902/16, 817/2117/16, 817/845/17 відповідно, які набрали законної сили, визнано протиправними та скасовано вимоги Центрального офісу від 12.01.2016 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску в сумі 10365195 грн, 04.02.2016 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску в сумі 18176403,39 грн, 07.05.2016 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску в сумі 20035875,98 грн, 05.05.2017 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску в сумі 29214245,76 грн № Ю-258-11.

Разом з тим, постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року у справі № 817/2117/16, яка набрала законної сили 16.05.2017, визнано неправомірними дії Офісу щодо перекидання з інтегрованої картки платника податків ПрАТ «Рівнеазот» на інтегровану картку «Нез`ясовані платежі» грошових коштів в сумі 20685499 грн сплачених з червня по вересень 2015 року повіреною особою позивача на підставі договору доручення; зобов`язано Офіс зарахувати сплачені кошти в сумі 20685499 грн в рахунок сплати єдиного внеску ПрАТ «Рівнеазот» в інтегрованій картці платника податків; визнано неправомірними дії Офісу щодо зарахування поточних платежів позивача зі сплати єдиного внеску здійснених у жовтні-грудні 2015 року та січні-листопаді 2016 року в рахунок погашення суми недоїмки визначеної у вимогах від 07.12.2015; 12.01.2016; 04.02.2016 та 07.05.2016; зобов`язано здійснити перерахунок грошових зобов`язань ПрАТ «Рівнеазот» зі сплати єдиного внеску з урахуванням суми єдиного внеску сплаченого з червня по вересень 2015 року повіреною особою.

При цьому, судами встановлено, що всупереч положень пункту 4.1 Порядку розгляду органами доходів і зборів скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 № 452 (надалі також Порядок № 452), поточні платежі ПрАТ «Рівнеазот» зі сплати єдиного внеску здійснені у жовтні грудні 2015 року та січні-квітні 2016 року Центральний офіс відносив в рахунок погашення недоїмки визначеної у вимозі від 07.12.2015 № Ю-258-11. При цьому, на підставі самостійно поданих товариством звітів про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів, відповідачем фіксувалось виникнення нової недоїмки за інший період.

Тобто, попри спірність суми недоїмки визначеної у вимозі від 07.12.2015 № Ю-258-11 і незважаючи на те, що вказана вимога була оскаржена у передбачені законом строки і в адміністративному і у судовому порядку, в порушення положень Порядку № 452, орган ДФС безпідставно змінював призначення здійснених позивачем платежів, що направлялись на сплату задекларованих поточних зобов`язань зі сплати єдиного внеску (відображених у поданих звітах) та протиправно направляв вказані кошти в рахунок погашення суми недоїмки, яка, як встановлено судом, взагалі відсутня, оскільки зобов`язання зі сплати єдино внеску за червень-вересень 2015 року своєчасно та в повному обсязі виконані ПрАТ «Рівнеазот».

Внаслідок того, що поточні платежі позивача зараховувались в рахунок погашення недоїмки визначеної у вищевказаних вимогах, виникала нова заборгованість по поточних зобов`язаннях.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI недоїмка це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно пункту 2 розділу 6 Інструкції сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Пунктом 3 Розділу 6 цієї Інструкції визначено, що фіскальні органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) в таких випадках: якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами; якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; якщо платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається) платникам, зазначеним у підпунктах 1 та 2 пункту 1 розділу 2 Інструкції, протягом п`яти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

У пункті 4 розділу IV Інструкції зазначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення суми боргу.

Оскільки, сума єдиного внеску за період з червня по вересень 2015 року була сплачена повіреним у повному обсязі, то обов`язок позивача зі сплати єдиного внеску за вказаний період виконано повністю та своєчасно.

Враховуючи те, що вимога від 02.04.2019 № Ю-258-11, як і вимоги під тим самим порядковим номером від 12.01.2016, 04.02.2016, 05.05.2017, 07.05.2016 та від 05.05.2017 були у визначені законом строки оскаржені ПрАТ «Рівнеазот», орган ДФС безпідставно змінював призначення здійснених позивачем платежів, що направлялись на сплату задекларованих поточних зобов`язань зі сплати єдиного внеску (відображених у поданих Звітах про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів) та протиправно направляв вказані кошти в рахунок погашення суми недоїмки, яка, як встановлено судовими рішеннями по справах №№ 817/85/16, 817/110/16, № 817/299/16, № 817/902/16, № 817/2117/16 та № 817/845/17, відсутня.

Не зважаючи на відповідні судові рішення, по особовому рахунку товариства на момент виникнення спірних правовідносин та на дату звернення до суду з даним позовом продовжувала обліковуватися недоїмка зі сплати єдиного внеску, що, зокрема, підтверджується даними інтегрованої картки платника податків.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що у відповідача були відсутні правові підстави для зарахування поточних платежів позивача в рахунок оплати суми недоїмки визначеної за період з червня по вересень 2015 року та, відповідно, для зарахування подальших поточних платежів в рахунок погашення недоїмки визначеної, зокрема і у вимозі, так як така сформована штучно, а саме за рахунок неправомірних дій відповідача по невірному відображенню в інтегрованій картці платника позивача, нарахованих та сплачених ним платежів зі сплати єдиного внеску.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155).

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Також Суд в пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції» визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні, свідчать про довільне і неправильне трактування ним норм податкового законодавства.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 460/1275/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 16.01.2020