Справа № 140/3347/19
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року ЛуцькСправа № 140/3347/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області в особі Відділу містобудування та архітектури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернулася із позовом до виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області в особі Відділу містобудування та архітектури (далі - Відділ містобудування та архітектури), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), про визнання протиправними дій щодо відмови у наданні містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 , зобов`язання надати містобудівні умови та обмеження на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 для розширення квартири АДРЕСА_4 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , зібравши усі необхідні документи та отримавши погодження відповідних органів влади, звернулась до Відділу містобудування та архітектури із заявою про видачу містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 , на що листом від 30.09.2019 №22.27/К-561 їй було повідомлено про те, що для отримання містобудівних умов та обмежень необхідно додати викопіювання з топографо-геодезичного плану в М 1:2000.

Додавши викопіювання з ТГП в М 1:2000 позивач повторно звернулась до відповідача із заявою про видачу містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1, на що вже листом від 25.10.2019 № 22.27/К-561/1 отримала відповідь про те, що їй відмовлено у видачі містобудівних умов і обмежень у зв`язку із зверненням ОСОБА_2 про відкликання згоди на проведення добудови до будинку по АДРЕСА_4 .

На думку позивача, дії відповідача щодо відмови у видачі містобудівних умов і обмежень є протиправними, оскільки нею до заяви було додано усі документи, вичерпний перелік яких встановлений частиною третьою статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 19.11.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що статтею 5 Закону України «Про основи містобудування» встановлено, що при здійсненні містобудівної діяльності повинно бути забезпечено розміщення об`єктів відповідно до затвердженої у встановленому порядку містобудівної документації та з урахуванням законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва. У зв`язку з тим, що власник квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_2 повідомив виконавчий комітет про порушення його законних інтересів у випадку проведення добудови до квартири №4 гр. ОСОБА_1 та відкликав своє погодження, неможливо забезпечити реалізацію детального плану території в частині затверджених параметрів забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 , тобто дотриматись вимог затвердженої містобудівної документації.

Листом від 25.10.19 №22.27/К-561/1 Відділом містобудування та архітектури було відмовлено гр. ОСОБА_1 у видачі містобудівних умов і обмежень у зв`язку з відсутністю згоди гр. ОСОБА_2 на проведення добудови до квартири АДРЕСА_4 , та відсутністю можливості за таких обставин забезпечити дотримання вимог затвердженої містобудівної документації «Детального плану території реконструкції кварталу житлової забудови АДРЕСА_1».

Третя особа ОСОБА_2 у письмових поясненнях щодо позову від 11.12.2019 зазначив, що 11.10.2012 надав згоду на реконструкцію з прибудовою розміром 15,20 х 9,50 квартири АДРЕСА_4 , про що свідчить нотаріальна заява від 11.10.2012. Даною заявою він погодив добудову без виходу за межі квартири. Однак позивач має намір здійснити добудову до зовнішньої стіни належної йому квартири, на що він згоди не надавав і чим будуть порушені його права, як власника квартири. У зв`язку з цим 07.10.2019 він відкликав видану ним заяву про надання згоди проведення добудови до квартири АДРЕСА_4 . Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

У додаткових поясненнях від 16.12.2019 ОСОБА_2 зазначив, що перед наданням ним згоди на реконструкцію з прибудовою розміром 15,20 х 9,50 м. до квартири №4 ОСОБА_1 надала йому план реконструкції, з якого слідувало, що добудова планувалась до лицьової сторони будинку зі сторони входу до під`їзду виключно по стінам належної ОСОБА_1 квартири. При цьому добудова за параметрами повинна була бути одноповерховою без виходу за межі контурів належної останній квартири. Тобто, запланована добудова, його прав на момент надання заяви від 11.10.2012 не порушувала та в майбутньому порушувати не могла, а відтак він не заперечував проти такої добудови.

Згодом ОСОБА_1 змінила свої плани щодо добудови, змінивши її місце розташування з лицьової сторони будинку на бічну сторону будинку, при цьому така добудова має розташовуватись по зовнішньої стіни належної йому квартири, тобто не лише по контуру квартири позивача, а на всю ширину будинку. По ширині будинку розташовується дві квартири, тобто належна йому квартира №3 та належна ОСОБА_3 квартира № 4, що є не допустимим. Також позивач змінили параметри добудови: добудова мала бути одноповерхова, а тепер добудова запланована в два поверхи, тобто на висоту цілого багатоквартирного житлового будинку.

Усі ці зміни проекту добудови зі ним як суміжним власником квартири не погоджувались, а відтак у випадку зміни конфігурації та місця розташування проведення добудови заява, якою він надавав дозвіл від 11.10.2012, втратила чинність в силу норм закону. З метою уникнення непорозумінь та надання відповідної інформації повноважному органу місцевого самоврядування ним було подано заяву від 07.10.2019 про відкликання заяви про надання дозволу ОСОБА_3 на добудову від 11.10.2012.

У відповіді на відзив позивач додатково зазначила, що ОСОБА_2 не висловлював жодних зауважень, пропозицій під час процедури громадського обговорення та громадських слухань детального плану території реконструкції житлової забудови, до якого входить АДРЕСА_1, тому його подальша незгода на розширення її квартири є необґрунтованою та безпідставною ще й з огляду на те, що проведення розширення квартири (добудови) до житлового будинку по АДРЕСА_1 жодним чином не порушує законні права та інтереси ОСОБА_2 . Відкликання згоди ОСОБА_2 зводиться до того, що він просто передумав, в той час як позивачем впродовж семи років було зібрано усі необхідні матеріали, отримано відповідні погодження, рішення та інші дозвільні документи.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач вказав, що врахування законних інтересів власників суміжних приміщень є основною умовою для розроблення містобудівної документації, так як при проведенні добудови конструкція стіни, яка є спільною власністю, в тому числі і власників квартир №3, 7 та 8, буде використана як конструктивний елемент для добудови квартири №4 . Отримавши 07.10.2019 заяву від ОСОБА_2 про відкликання згоди на проведення добудови до квартири АДРЕСА_4 з поясненнями про порушення його прав, як власника квартири, Відділом містобудування та архітектури взято дане звернення до уваги, оскільки ОСОБА_2 вказано, що згода на добудову надавалась до квартири АДРЕСА_4 , а ОСОБА_1 планує проведення добудови не тільки до власної квартири № 4 , а й належної йому квартири № 3 , на що він згоди не давав.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню повністю з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 19.07.2012 ОСОБА_1 придбала за договором купівлі-продажу у власність квартиру АДРЕСА_4 (а.с.9-11).

Згодом позивач, маючи намір провести добудову до належної квартири, звернулась до начальника Відділу містобудування та архітектури із проханням роз`яснити, які документи необхідні для цього, на що отримала відповідь, що насамперед необхідна нотаріально завірена згода на проведення такої добудови від власників суміжних з квартирою.

11.10.2012 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , які є власниками квартир № 8, № 7 та АДРЕСА_5 , погодили проведення реконструкції з прибудовою до належної ОСОБА_1 квартири, засвідчивши даний факт нотаріальною заявою (а.с.31).

В подальшому позивач розпочала реалізовувати свої наміри щодо проведення добудови до квартири, в результаті чого були прийняті та виготовленні наступні рішення та документи:

- рішенням Ковельської міської ради від 27.06.2013 №39/29 при передачі у користування Ремонтному житлово-комунальному підприємству № 1 (далі - РЖКП №1) надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування багатоквартирних житлових будинків (а.с.32);

- рішенням Ковельської міської ради від 28.11.2013 № 44/32 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надано в постійне користування РЖКП №1 земельну ділянку площею 2678 кв. м. по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку (а.с.33);

- витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 24.03.2014 посвідчено право постійного користування за РЖКП №1 на земельну ділянку площею 2678 кв. м., що знаходиться АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку (а.с.34);

- 31.03.2014 РЖКП №1 листом вих. № 342 повідомило головного архітектора про те, що не заперечує на проведення реконструкції квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_1 за умови погодження з відділом культури виконавчого комітету Ковельської міської ради та власників суміжних квартир (а.с.35);

- 28.04.2014 РЖКП №1 адресувало Ковельському міському голові Кіндеру О.О. клопотання вих. № 449, в якому не заперечує на виготовлення технічної документації для укладання договору суперфіцію терміном на 49 років, орієнтовною площею 133 м. кв. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_4 (а.с.36);

- листом виконавчого комітету Ковельської міської ради від 21.05.2014 № К-543 позивача повідомлено про те, що питання про надання їй дозволу на виготовлення технічної документації згідно заяви від 12.05.2014 буде винесене на розгляд сесії міської ради (а.с.37);

- 16.08.2015 позивачем було укладено із Ковельською міською радою та РЖКП № 1 договір суперфіцію, яким визначено право ОСОБА_1 на забудову земельної ділянки площею 118 кв. м. по АДРЕСА_1 (а.с.12-20);

- витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 09.09.2015 посвідчено право позивача забудови земельної ділянки площею 118 кв. м. по АДРЕСА_1 згідно договору суперфіцію (а.с.38);

- у 2016 році на замовлення позивача виготовлено проект розширення квартири АДРЕСА_4 (а.с.45-55);

- рішенням Ковельської міської ради від 17.08.2017 № 28/24 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки по АДРЕСА_1 та надано згоду на укладення договору суперфіцію (а.с.27);

- 20.09.2017 позивачем було укладено із Ковельською міською радою та РЖКП № 1 договір суперфіцію, яким визначено право позивача на забудову земельної ділянки площею 68 кв. м. по АДРЕСА_1 для розширення квартири № 4 (добудови) житлового будинку (а.с.21-23);

- витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 06.11.2017 посвідчено право позивача забудови земельної ділянки площею. 0,0068 га по АДРЕСА_1 згідно договору суперфіцію (а.с.39).

Зібравши усі необхідні документи та отримавши погодження відповідних органів влади, 18.09.2019 ОСОБА_1 звернулась через Центр надання адміністративних послуг до Відділу містобудування та архітектури із заявою про видачу містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с.40).

Листом від 30.09.2019 року №22.27/К-561 Відділ містобудування та архітектури повідомив про те, що для отримання містобудівних умов та обмежень позивачу необхідно додати викопіювання з топографо-геодезичного плану в М 1:2000 (а.с.41).

Додавши викопіювання з ТГП в М 1:2000 ОСОБА_1 18.10.2019 повторно звернулась до відповідача із заявою про видачу мені містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с.43).

Відділ містобудування та архітектури листом від 25.10.2019 №22.27/К-561/1 повідомив позивача про те, що їй відмовлено у видачі містобудівних умов і обмежень у зв`язку із зверненням гр. ОСОБА_2 про відкликання згоди на проведення добудови до будинку по АДРЕСА_4 (а.с.44).

Позивач, вважаючи зазначену відмову протиправною, звернулася до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VІ (далі - Закон №3038-VІ), що спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Статтею 1 Закону №3038-VІ встановлено, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Статтею 26 Закону №3038-VІ встановлено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.

Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

За змістом частини першої статті 29 Закону №3038-VІ основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.

Відповідно до частини другої статті 29 Закону №3038-VІ фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Згідно із частиною третьою статті 29 Закону №3038-VІ містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються: 1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію; 2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); 3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; 4) витяг із Державного земельного кадастру.

Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.

Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.

Витяг з містобудівного кадастру для формування містобудівних умов та обмежень до документів замовника додає служба містобудівного кадастру (у разі її утворення).

Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Частина четверта статті 29 Закону №3038-VІ встановлює, що підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є: 1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень; 2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці; 3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень здійснюється шляхом направлення листа з обґрунтуванням підстав такої відмови відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання.

Згідно із частиною п`ятою статті 29 Закону №3038-VІ містобудівні умови та обмеження містять: 1) назву об`єкта будівництва, що повинна відображати вид будівництва та місце розташування об`єкта; 2) інформацію про замовника; 3) відповідність на дату надання містобудівних умов та обмежень цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні; 4) гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах; 5) максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки; 6) максимально допустиму щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці (кварталу, мікрорайону); 7) мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд; 8) планувальні обмеження (охоронні зони пам`яток культурної спадщини, межі історичних ареалів, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання, охоронні зони об`єктів природно-заповідного фонду, прибережні захисні смуги, зони санітарної охорони); 9) охоронні зони об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікацій, відстані від об`єкта, що проектується, до існуючих інженерних мереж. Перелік зазначених умов є вичерпним.

Надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу (частина шоста статті 29 Закону №3038-VІ).

Отже, частина четверта статті 29 Закону №3038-VІ встановлює вичерпний перелік підстав для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень.

Як вбачається із листа Відділу містобудування та архітектури від 25.10.2019 №22.27/К-561/1, позивачу відмовлено у видачі містобудівних умов і обмежень у зв`язку із зверненням гр. ОСОБА_2 про відкликання згоди на проведення добудови до будинку по АДРЕСА_4 .

Однак, суд звертає увагу на ту обставину, що частиною третьою статті 29 Закону №3038-VІ не передбачена нотаріальна посвідчена згода власників суміжних приміщень у вичерпному переліку документів для надання містобудівних умов та обмежень.

Крім того, у зазначеному листі також вказано, що за відсутністю згоди гр. ОСОБА_2 неможливо забезпечити дотримання вимог затвердженої містобудівної документації «Детального плану території реконструкції кварталу житлової забудови АДРЕСА_1» затвердженої рішенням Ковельської міської ради від 22.08.2019 №54/43.

Проте, як вбачається з «Детального плану території реконструкції кварталу житлової забудови АДРЕСА_1», який затверджений рішенням Ковельської міської ради від 22.08.2019 №54/43 (далі - Детальний план), він передбачає реконструкцію багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 , а саме: проведення двоповерхової добудови до будинку (http://www.kovelrada.gov.ua/detailed_site_plan.html).

Відтак наведене підтверджує відповідність намірів забудови позивача вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Крім того, судом також встановлено, що проект Детального плану перед затвердженням було винесено на громадське обговорення.

Так, повідомлення про початок процедури розгляду та врахування пропозицій громадськості у містобудівній документації Детального плану було розміщено на офіційному сайті Ковельської міської ради та у газеті «Вісті Ковельщини» від 27.06.2019 №26 (а.с.72). В повідомленні зазначалось, що з матеріалами детального плану можна ознайомитись на офіційному сайті Ковельської міської ради www.kovelrada.gov.ua у рубриці «публічна інформація», підрубриці «публічна інформація щодо містобудівної діяльності» та у відділі містобудування та архітектури. В оголошенні було подано інформацію про об`єкти, які планується збудувати чи реконструювати у кварталі, зокрема було зазначено, що проектом передбачена реконструкція багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1, який належить до пам`яток архітектури місцевого значення. Реконструкцією передбачається проведення двоповерхової добудови до будинку з дотриманням традиційного характеру середовища.

У період з 24.06.2019 по 24.07.2019 проводилось громадське обговорення, а 16.07.2019 - громадські слухання з обговорення містобудівної документації. В період громадського обговорення та на громадських слуханнях пропозицій і зауважень до вищезазначеної містобудівної документації від громадськості не надходило. Зазначене підтверджено відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Отже, ОСОБА_2 не скористався своїм правом висловити свої зауваження чи пропозицій щодо реконструкції житлового будинку по АДРЕСА_1 під час процедури громадського обговорення та громадських слухань детального плану території реконструкції житлової забудови, до якого входить зазначена вулиця.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно відмовлено ОСОБА_1 у наданні містобудівних умов та обмежень для проекту розширення квартири АДРЕСА_4 .

Крім того, надаючи правову оцінку вказаній вище відмові у видачі містобудівних умов та обмежень суд, відповідно до частин першої, другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення ЄСПЛ в справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії» [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

В пункті 167 вказаного рішення зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Відповідно до пункту 168 зазначеного рішення ЄСПЛ будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Як вказано у пункті 60 рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» «…заборони на будівництво, безперечно, обмежували право заявників на користування своїм майном».

Суд також визнав (пункт 72 наведеного рішення), що «система, яка допускає спричинення власникам майна шкоди внаслідок тривалої дії заборон, не може існувати в державі, що керується верховенством права».

Таким чином, визначення органом місцевого самоврядування позивачу цільового використання земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ненадання йому містобудівних умов та обмежень, на підставі яких і реалізується їх цільове призначення, є порушенням права позивача на мирне володіння його власністю (яким у розумінні статті 1 Першого протоколу є і право користування), що полягає у перешкоджанні цільовому використанню земельної ділянки.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За таких обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною відмову Відділу містобудування та архітектури видати ОСОБА_1 . містобудівні умови та обмеження для проекту розширення квартири АДРЕСА_4 .

Щодо вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача надати містобудівні умови та обмеження, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України, відповідно до якої, зокрема, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4 частина друга).

Отже, нормами КАС України передбачено, що позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (частина четверта статті 245 КАС України).

Таким чином, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення, і це прямо передбачено пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України.

З правового аналізу зазначених норм вбачається, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Зі змісту положень, закріплених у пункті 4 частини другої статті 245 КАС України вбачається, що у випадку порушення прав позивача, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд враховує положення обов`язкової до застосування судової практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden) від 24.03.1988. При вирішенні вказаної справи Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що яка-небудь норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними.

Фраза «передбачено законом» не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципом верховенства права. Таким чином, мається на увазі, що у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п. 1 статті 8.

Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави.

Крім того, згідно пункту 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців (службовців органів місцевого самоврядування). Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 825/602/17.

Разом з тим, умови, за яких орган відмовляє у наданні містобудівних умов і обмежень, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати містобудівні умови і обмеження. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати або не надати (відмовити) містобудівні умов і обмеження. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Відтак, обрання такого способу захисту та відновлення прав позивача як зобов`язання надати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на земельній ділянці не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки за відсутності передбачених законом підстав для відмови в наданні містобудівних умов та обмежень відповідач зобов`язаний надати позивачу містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва вказаної земельної ділянки.

Таким чином, оскільки інших підстав для відмови позивачу у наданні містобудівних умов та обмежень не вбачається, втручання у повноваження Відділу містобудування та архітектури, як суб`єкта владних повноважень, є виправданим, оскільки відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права позивача.

Водночас реалізацією відповідачем своїх дискреційних повноважень при наданні містобудівних умов та обмежень буде вважатися визначення Відділом містобудування та архітектури змісту таких умов та обмежень.

Даний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 522/6069/14-а.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною третьою статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд звертає увагу, що згідно із частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності відмови у наданні містобудівних умов та обмежень, оформленої листом від 25.10.2019 за №22.27/К-561/1 з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким що підлягає до задоволення повністю.

Крім того, відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, за рахунок бюджетних асигнувань Управління на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн., сплачений відповідно до квитанції від 12.11.2019 №ПН1850 (а.с.2).

Щодо клопотання позивача про стягнення правничої допомоги адвоката в загальному розмірі 7000 грн. суд зазначає наступне.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Як вбачається з матеріалів справи, професійну правничу допомогу у даній справі позивачу надавав адвокат Півень Геннадій Валерійович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 18.06.2010 №449) на підставі договору про надання правничої допомоги від 06.11.2019 б/н, оригінал якого додано позивачем до клопотання про стягнення судових витрат (а.с.123).

Відповідно до Розрахунку наданої правничої допомоги (юридичних послуг) від 17.12.2019 (Додаток №1 до договору про надання правничої допомоги від 06.11.2019) (а.с.124) ОСОБА_1 прийняла, погодила та здійснила оплату наданої адвокатом правничої допомоги, яка складається з наступних юридичних послуг:

- вивчення судової практики в аналогічних справах (1 год.) - 700 грн.;

- збір доказів для підготовки адміністративного позову (2 год.) - 1400 грн.;

- підготовка адміністративного позову (5 год.) - 3500 грн.;

- підготовка відповіді на відзив (2 год.) - 1400 грн.

Також на підтвердження надання зазначених вище юридичних послуг позивачем додано акт (наданої правничої допомоги (юридичних послуг) від 17.12.2019 (Додаток №2 до договору про надання правничої допомоги від 06.11.2019) (а.с.125).

Згідно із квитанцією від 07.11.2019 №28869301-1 позивач сплатила на рахунок адвоката 7000 грн. оплати за надання правничої допомоги (а.с.127).

У поданому запереченні від 23.12.2019 №22.26/677 представник відповідача просив відмовити в стягненні витрат на правничу допомогу адвоката, оскільки сума у розмірі 7000 грн. є несправедливою, неспівмірною та належним чином необґрунтованою. Ще у позовній заяві було зазначено про факт оплати гонорару адвокату у сумі 7000 грн., що підтверджується світлокопією квитанції банку від 07.11.2019, хоча та той час не існувало жодного з двох додатків до Договору про надання правничої допомоги - ні розрахунку, ні акту наданої допомоги. Відтак, адвокат, виходячи зі змісту Розрахунку, при підписанні Договору не міг знати наперед точну кількість годин, необхідну йому для вивчення практики, написання позовної заяви, заяв по суті справи чи часу, необхідного для збору доказів для підготовки позову. Тому сума у 7000 грн. є неспівмірною із складністю справи та обсягом наданих послуг, так як позивачем фактично вона була сплачена лише за написання позовної заяви у справі, розгляд якої буде здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін. Надання інших послуг - вивчення судової практики та збір доказів - взагалі не підтверджуються жодними доказами, так як у Акті наданої правничої допомоги не зазначається, яким чином і які саме аналогічні справи вивчав адвокат та які докази ним було зібрано, у який спосіб та місце їх збирання. Більше того, у акті взагалі відсутнє згадування про такий вид послуг, як «збір доказів для підготовки адміністративного позову» вартістю 1400,00 грн. і даний акт, як і розрахунок, не містить у собі детального опису робіт та послуг, виконаних адвокатом.

З огляду на те, що ціна наданих адвокатом послуг була узгоджена між сторонами шляхом внесення відповідних пунктів в умови договору, суд дійшов висновку про повне задоволення таких витрат у розмірі 7 000грн. з урахуванням критерію розумності розміру таких витрат, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи.

Таким чином, на переконання суду, розрахунок витрат на правову допомогу, який міститься в акті прийому-передачі виконаних робіт, є обґрунтованим та співмірним із затраченим часом та обсягом наданих адвокатом послуг. При цьому, суд зазначає, що наявність чи відсутність кількості витрачених адвокатом годин в акті від 17.12.2019 не має визначального характеру в питанні стягнення витрат на правничу допомогу и випадку зазначення ціни договору від 06.11.2019.

Керуючись статтями 134, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області у наданні ОСОБА_1 містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оформлену листом від 25 жовтня 2019 року №22.27/К-561/1.

Зобов`язати Відділ містобудування та архітектури виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області надати ОСОБА_1 містобудівні умови та обмеження на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 для розширення квартири АДРЕСА_4 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області (45000, Волинська область, місто Ковель, вулиця Незалежності, будинок 73, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області (45000, Волинська область, місто Ковель, вулиця Незалежності, будинок 73, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.В. Дмитрук