Справа № 697/2407/19
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2020-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 697/2407/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Гайворонського В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу поліцейського роти №5 батальйону №3 полку №1 УПП у м. Києві ДПП капрала поліції Оштинара Артура Юрійовича на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 07 листопада 2019 року, суддя Русаков Г.С., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти №5 батальйону №3 полку №1 УПП у м. Києві ДПП капрала поліції Оштинара Артура Юрійовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з адміністративним позовом до поліцейського роти №5 батальйону №3 полку №1 УПП у м. Києві ДПП капрала поліції Оштинара Артура Юрійовича, в якому просив визнати дії відповідача протиправними та скасувати постанову серії ДП 18 №279428 від 07.09.2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 07 листопада 2019 року позов задоволено

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В ході апеляційного розгляду справи, судом ухвалою від від 26 грудня 2019 року було витребувано від Управління Патрульної поліції у м. Києві належним чином завірену копію постанови від 07.09.2019 року, якою накладено на ОСОБА_1 стягнення у вигляді штрафу.

Як убачається із оскаржуваного рішення, судом першої інстанці встановлено, що 07.09.2019 року поліцейським роти №5 батальйону №3 полку №1 УПП у м. Києві ДПП капралом поліції Оштинаром Артуром Юрійовичем винесено постанову серії ДП18 № 279728 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП та накладено штраф в розмірі 425,00 грн. (а.с.4).

Оскаржувана постанова мотивовано тим, що 07.09.2019 року о 09 годині 40 хвилин на перехресті бул. Академіка Вернадського та проспект Академіка Палладіна водій, керуючи транспортним засобом не виконав вимогу дорожнього знаку 5.16 ПДР з положення рух тільки прямо та здійснив поворот ліворуч; в ході перевірки водій не пред`явив посвідчення водія, чим порушив 2.1 А ПДР .

Не погоджуючись із вищезазначеною постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, вважаючи її протиправною та з метою відновлення порушеного права, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 2 цього Кодексу передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцієюта законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

У п. 1 ч. 1 ст. 19 згаданого Кодексу України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ст. ст. 1 та 13 Закону України "Про Національну поліцію" поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Систему поліції складають центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно з частиною 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасникам дорожнього руху ставиться в обов`язок знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Статтями 31, 35 Закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу, в тому числі і за порушення ПДР України; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотриманняправил дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями) (далі - ПДР України).

Згідно п. 1.1. ПДР України, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до п. 1.9. ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за № 1395 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року, № 1408/27853 у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Згідно з п. 4 Розділу І, п. 2 Розділу III Інструкції, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу; постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачена, зокрема, приписами ч. 2 ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Скасовуючи оскаржувану постанову суд першої інстанції виходив з того, що диспозиція частини 1 статті 126 КУпАП України передбачає відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка").

В свою чергу порушення вимог знаку 5.16, тягнуть за собою відповідальність за ч.1 ст. 122 КУпАП, проте відносно водія за вказане порушення відповідачем не виносилась постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення вимог знаку 5.16, яке пред`являлось йому перед прийняттям оскаржуваної постанови, а саме при наявності дорожнього знаку рух прямо, водій здійснив поворот ліворуч.

Колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ст. 14 та ч. 2 ст. 16 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`явити для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до п. 1.3 правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (надалі - ПДР), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР.

При цьому, п. 2.1 ПДР встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб; поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до пункту 2.4. ПДР на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Таким чином, інспектором було висунуто законну вимогу позивачу пред`явити документи на право керування транспортним засобом, реєстраційний документ на транспортний засіб і поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до дорожнього знаку 5.16, додатку 1, Розділу 34 ПДР, рух ліворуч забороняється ( додавалось відео з відеокамер комплексної системи відеоспостереження м. Києва, в суд першої інстанції).

Судом апеляційної інстанції було досліджено зазначене відео з якого вбачається, що позивач під час керування транспортним засобом дійсно повернув ліворуч. В цей час всі автомобілі рухалися прямо або ж повертали праворуч.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки, посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифікату «Зелена карта»), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумі доходів громадянина.

Частиною 2 ст. 36 КУпАП, встановлено, що якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.

Колегія суддів звертає увагу, що не пред`явлення для перевірки документів, зазначених у п. 2.1 ПДР. є самостійним складом адміністративного правопорушення за яке нормами чинного законодавства передбачено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень 00 копійок, що є більшою за санкцію, передбачену ч. 1 ст. 122 КУпАП, санкція якої передбачає накладення штрафу у розмірі 255 гривень 00 коп., а тому дії відповідача є законними та такими, що вчинені на підставах та в межах норм чинного законодавства.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що інспектором у постанові чітко зазначено, що позивач вчинив два окремі правопорушення, вказавши при цьому які саме пункти ПДР ним було порушено.

Щодо доводів позивача про те, що він надав на огляд тимчасові водійські права, колегія суддів зазначає наступне.

В Україні, згідно із законодавством, керувати транспортними засобами можна лише за наявності національного посвідчення водія відповідної категорії (Постанова Кабміну № 340 від 08.05.1993 року «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами»). Отримання тимчасових водійських прав даним Положенням не передбачено.

Відповідно до п. 5 Порядку тимчасового вилучення посвідчення водія на транспортний засіб та його повернення, затвердженого постановою КМ України від 17.12.2008 року №1086 до винесення судом постанови у справі про адміністративне правопорушення та набрання нею законної сили поліцейський видає водієві тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом строком не більше ніж на три місяці з дати вилучення посвідчення. Форма зазначеного тимчасового дозволу затверджується МВС.

Отже, у разі вилучення у позивача посвідчення водія, він мав би надати тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, який би не був прострочений та для посвідчення особи паспорт. Доказів того, що позивач надавав поліцейському тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом на його ім`я до суду не надано. Окрім того, позивачем не надано доказів, що зазначений дозвіл взагалі існував на час прийняття оскаржуваної постанови та був дійсним. До матеріалів справи такого документу позивач не надавав.

Як вбачається з апеляційної скарги, позивач взагалі не надав інспектору на його вимогу ні посвідчення водія, ні технічного паспорту, ні полісу обов`язкового страхування. Зазначені доводи апеляційної скарги не спростовані матеріалами справи та такі обставини не були фактично встановлені судом першої інстанції.

Всі інші доводи позивача, вказані в позовній заяві щодо протиправних дій працівника поліції, колегія суддів вважає не є доказом того, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення та не свідчать про протиправність прийнятої постанови про накладення адміністративного стягнення.

Таким чином, з урахуванням вищевикладених доводів та встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга поліцейського роти №5 батальйону №3 полку №1 УПП у м. Києві ДПП капрала поліції Оштинара Артура Юрійовича підлягає задовольнню, рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 07 листопада 2019 року - скасуванню та прийняття нової постанови, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з пунктом другим частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 271 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-289 цього Кодексу, суд проголошує повне судове рішення.

Копії судових рішень у справах, визначених цією статтею, невідкладно видаються учасникам справи або надсилаються їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 272 КАС України судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтями 273, 275-277, 280, 282, пунктами 5 та 6 частини першої статті 283, статтями 286-288 цього Кодексу, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 271, 272, 286, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325, КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу поліцейського роти №5 батальйону №3 полку №1 УПП у м. Києві ДПП капрала поліції Оштинара Артура Юрійовича задовольнити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 07 листопада 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до поліцейського роти №5 батальйону №3 полку №1 УПП у м. Києві ДПП капрала поліції Оштинара Артура Юрійовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити повністю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.

Постанову виготовлено: 14 січня 2020 року.