Справа № 400/2793/19
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/2793/19
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

Дата і місце ухвалення 29.10.2019р., м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу від 04.09.2019 р. № 81 од/у, -

В С Т А Н О В И В:

06.03.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу від 04.09.2019 р. № 81 од/у "Про відрахування із суддівської винагороди судді ОСОБА_1 ".

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.

Апелянт зазначив, що Територіальним управлінням було помилково нараховано позивачу регіональний коефіцієнт до посадового окладу судді з 17.07.2019 року по 31.08.2019 року включно, у зв`язку з чим і прийнято оскаржуваний наказ про відрахування зайво нарахованого регіонального коефіцієнту з посадового окладу судді. Апелянт посилається на те, що дані обставини виникли у зв`язку із збоєм бухгалтерської програми.

Відповідач посилається на п. 24 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року № 13 "про практику застосування судами законодавства про оплату праці", у якому роз`яснено, що до рахункових помилок відносяться неправильності в розрахунках, нарахування зарплати за той самий період двічі і т.д. Роботодавець має право на стягнення зайво виплаченої зарплати (інших виплат) тільки у тому випадку, якщо при її нарахуванні була допущена помилка.

Враховуючи викладене Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області вважає, що прийнятий наказ від 04.09.2019 року є правомірним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.

З огляду на зазначене апелянт просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.10.2019 року та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.

Справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді судді Ленінського районного суду м. Миколаєва та отримує суддівську винагороду відповідно до ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

04.09.2019 року Територіальним управлінням Державної судової адміністрації у Миколаївській області прийнято наказ № 81 од/у "Про відрахування із суддівської винагороди судді ОСОБА_1 ", згідно з яким вирішено відрахувати із суддівської винагороди судді Ленінського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 нарахований регіональний коефіцієнт до посадового окладу судді з 17.07.2019 року по 31.08.2019 року включно.

Не погоджуючись з прийнятим Територіальним управлінням Державної судової адміністрації у Миколаївській області наказом, позивач оскаржив його до суду першої інстанції, посилаючись на те, що він порушує його право на оплату праці.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність прийнятого відповідачем наказу та наявність підстав для його скасування.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Відповідно до ст. 135 "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 3 вказаної статті визначено базовий розмір посадового окладу судді, а частиною 4 встановлено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються регіональні коефіцієнти.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що статтею 127 Кодексу законів про працю України встановлені обмеження відрахувань із заробітної плати, а саме: відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:

1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми;

2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;

3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Статтею 128 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п`ятидесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Тлумачення цієї норми свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів в їх сукупності.

При цьому, слід зазначити, що у чинному законодавстві відсутнє визначення поняття «рахункова помилка». У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про працю» надається роз`яснення поняттю лічильної (рахункової) помилки - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок, наприклад, належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, які не вимагають правової оцінки. Отже, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні.

Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору.

В даному випадку відповідачем не доведено жодним належним та допустимим доказом, що помилка, про яку йдеться мова, є безпосередньо рахунковою, а не помилкою, пов`язаною з помилковим застосуванням закону та інших нормативно-правових актів, неналежним виконанням обов`язків службовими особами, відповідальними за обчислення та нарахування суддівської винагороди.

В свою чергу, оскаржуваний наказ не містить конкретних підстав, передбачених ст. 127 КЗпП України, з якими пов`язується можливість відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, також не містить відомостей про те, яка саме сума була зайво виплачена позивачу, та яка, на думку відповідача, підлягає відрахуванню.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем згода на відрахування помилково нарахованих коштів не надавалась, про що свідчить сам факт подання даного адміністративного позову позивачем, а помилкове застосування при обчисленні, нарахуванні та виплаті посадового окладу позивачу норм ч. 4 ст. 135 "Про судоустрій і статус суддів" в частині застосування регіонального коефіцієнту не є підставою для прийняття оскаржуваного наказу.

Слід зазначити, що у § 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, зазначено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що оскільки відповідачем не надано доказів, які могли бути підставою для відрахування з суддівської винагороди судді ОСОБА_1 нарахованого регіонального коефіцієнту до посадового окладу з 17.07.2019р. по 31.08.2019 року включно, наказ Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу від 04.09.2019 р. № 81 од/у не може вважатись правомірним, а тому підлягає скасуванню.

В ході апеляційного перегляду справи судом апеляційної інстанції не встановлено порушень судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищезазначене колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Дану справу було розглянуто судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Частиною статті 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно пункту 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Таким чином, за предметом позову вказана справа віднесена до справ незначної складності.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Судові витрати відповідно до ст. 139 КАС України не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку, відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України, не підлягає.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук