Справа № 160/10583/19
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-01-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горбалінського В.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, рішення та бездіяльність суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії, -
29.10.2019 року ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі-відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправним, дискримінаційними та скасувати рішення Відповідача про незаконну відмову у виплаті пенсії на визначений Позивачем банківський рахунок, в тому числі якщо воно було прийнято, але не передано Позивачеві;
- визнати дії Відповідача по невиплаті пенсії Позивачу на визначений нею банківський рахунок - протиправними та дискримінаційними;
- визнати бездіяльність Відповідача, що до не виплати пенсії Позивачу з 19.10.2017 року - протиправною та дискримінаційною;
- зобов`язати Відповідача виплатити на визначений Позивачем банківський рахунок усі недотримані Позивачем пенсійні виплати з урахуванням усіх підвищень з 19.10.2017 року до фактичного виконання Відповідачем рішення по цій справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на усі несвоєчасно виплачені суми Позивачу, починаючи з 19.10.2017 року до їх фактичної виплати та продовжити виплату пенсії Позивачу на банківський рахунок довічно.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.07.18 року у справі № 804/2989/18 зобов`язано відповідача поновити позивачу виплату пенсії з 19.10.19 року, однак він відмовляється перераховувати пенсію на банківський рахунок позивача. При цьому, позивач зауважив, що подав безпосередньо до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області заяву про перерахування пенсії на його особистий банківський рахунок, однак відповідач незаконно відмовив йому у цьому, чим позбавив передбачених законодавством гарантій.
Ухвалою від 30.10.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач позов не визнав, 26.11.2019 року надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що заява подана позивачем з порушенням вимог Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.1999 №1596, оскільки така заява подана позивачем не особисто до органу Пенсійного фонду, а через представника. Оскільки заява про виплату пенсії подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті у межах України або приймається органом Пенсійного фонду чи органом соціального захисту населення від установи уповноваженого банку, відповідач просить у задоволенні позову відмовити. На думку відповідача, позивачем не дотримана вимога особистого звернення про виплату пенсії.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , громадянка України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий органом 2ISR, 14.12.2012 року, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 .
Позивачу у березні 2014 року була призначена пенсія за віком.
Виплата пенсії була припинена у зв`язку з виїздом позивача на постійне місце проживання до іншої країни.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.07.2018 року у справі № 804/2989/18 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 , починаючи з 19.10.2017 року в розмірах відповідно до чинного законодавства України.

Вказана постанова залишена без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2018 року.

01.10.2018 року позивач вперше звернулась із заявою про виплату пенсії на банківський рахунок.

26.07.2019 року позивач вже вдруге звернулася до УПФУ із заявою про виплату пенсії на банківський рахунок.

Проте, відповіді на звернення позивачем не отримано, грошові кошти на банківський рахунок на перераховано.

Відтак, позивач вважає дану бездіяльність пенсійного органу протиправною і тому звернулась до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку.

Частиною 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» даний закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватись на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить ньому Закону.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється, зокрема, за «принципом рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Після того, як рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 (далі - Рішення КСУ) із Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» були виключені норми п. 2 ч. 1 ст. 49 та друге речення ст. 51, які забороняли виплату пенсій особам, що виїхали на місце постійного проживання за кордон, в Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не міститься жодної норми, яка б скасовувала право пенсіонера на отримання ним пенсії в результаті того, що він проживає не в Україні.

Відповідно до п. 6 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1596 від 30.08.1999 (далі - Порядок №1596), одержувачі самостійно вибирають уповноважений банк для відкриття поточного рахунка.

Згідно з п. 10 Порядку №1596 заява про виплату пенсії або грошової допомоги (додаток 1) подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечувалось відповідачем, оригінал заяви ОСОБА_1 про перерахування пенсії на її особистий банківський рахунок, який відкритий в банківській установі ПАТ КБ «ПриватБанк», був направлений до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області засобами поштового зв`язку.

Однак, відмовляючи перераховувати позивачу пенсію на визначений ним банківський рахунок, відповідач вважає, що позивачем не була дотримана вимога особистого звернення про виплату пенсії.

Суд не погоджується з такими доводами відповідача з огляду на наступне.

Так, відповідач не заперечував проти того, що особиста заява позивача про виплату пенсії повністю відповідає формі, яка встановлена додатком 1 Порядку №1596.

Також відповідач не заперечував проти того, що підпис на заяві про виплату пенсії належить ОСОБА_1 , особа якої була посвідчена українським паспортом громадянина України для виїзду за кордон.

Таким чином, під «особистим зверненням пенсіонера», про що йде мова у п. 10 Порядку №1596, слід розуміти особисте підписання пенсіонером заяви про виплату пенсії, а не фізичне переміщення цієї особистої заяви пенсіонером до приймальні відповідача.

Доводи відповідача про те, що особисто підписана заява пенсіонера може бути передана в пенсійний фонд тільки ним особисто не просто звужує конституційне право на звернення за допомогою через уповноваженого представника відповідно до Закону України «Про звернення громадян», а й взагалі унеможливлює право пенсіонера, який проживає за кордоном, на поновлення пенсії.

Тим більше, дані норми Порядку №1596 звужують право позивача на пенсію у порівнянні з нормами, викладеними у спеціальному Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що має вищу юридичну силу.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14.07.2015 у справі К/800/19411/1412, в якій зазначено, що «Також є безпідставним посилання УПФ на Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846, оскільки Закон має вищу юридичну силу і ніш не встановлено обов`язку подання заяви для виплати пенсії особисто».

Крім того, відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.06.2016 у справі №К/800/6581/1613 визначено, що пенсія повинна бути виплачена на банківський рахунок, який було вказано пенсіонером, зокрема: «...виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера».

Отже, враховуючи викладене, а також те, що відповідачем не було надано суду будь-яких доказів на спростування доводів позивача, суд приходить до висновку, що позивачем була дотримана вимога щодо особистої подачі заяви про виплату пенсії на банківський рахунок.

Щодо вимоги про компенсацією втрати частини доходів на усі несвоєчасно виплачені суми Позивачу, починаючи з 19.10.2017 року до їх фактичної виплати та продовжити виплату пенсії Позивачу на банківський рахунок довічно, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Аналізуючи вказану норму Закону в контексті предмету цього позову, суд вважає, що для здійснення компенсації втрати частини доходів законодавцем визначено певні умови та порядок її здійснення, а саме те, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць.

Таким чином, компенсація втрати частини доходів може бути обчислена лише з нарахованої особі до виплати суми, яка не була виплачена у встановлені законодавством строки.

Крім того, вимога щодо проведення індексації при поновленні виплати пенсії не підлягає задоволенню з огляду на те, що порядок індексації та перерахунку пенсій визначений ст. 42 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак питання розміру виплати пенсії, як і визначення базового місяця, належить до компетенції органу Пенсійного фонду при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум.

Суд зазначає, що вказані вимоги є передчасними, оскільки спір в цій частині фактично не існує, а нарахування компенсації втрати частини доходів відбувається разом із виплатою пенсії за минулий період, яка в цьому випадку ще не перерахована.

Щодо позовної вимоги про визнання дискримінаційним рішення Відповідача про незаконну відмову у виплаті пенсії на визначений Позивачем банківський рахунок, в тому числі якщо воно було прийнято, але не передано Позивачеві суд зазначає наступне.

Відповідно до положень пп.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація визначена як ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

На думку суду, підстави прийняття оскаржуваного рішення виключають ознаки дискримінації по відношенню до позивача, а отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів щодо правомірності своїх дій.

Отже, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн.

Таким чином, судові витрати щодо сплати судового збору підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (адреса: вул. Набережна Перемоги, 26, м.Дніпро, 49094, ) про визнання протиправними дій, рішення та бездіяльність суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії -задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати на визначений ОСОБА_1 банківський рахунок пенсійних виплат, з урахуванням усіх підвищень починаючи з 19.10.2017 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити на визначений ОСОБА_1 банківський рахунок пенсійні виплати з урахуванням усіх підвищень з 19.10.2017 року.

В іншій частині вимог позов залишити без задоволення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (адреса: вул. Набережна Перемоги, 26, м.Дніпро, 49094, ) судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) гривень.

Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства Українивстановлено, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, проте, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В.В. Горбалінський