Справа № 820/2130/16
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2020-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2020 р.Справа № 820/2130/16
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Сіренко О.І. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

позивача ОСОБА_1 ; представника позивача Фєдосєєва В.В.

представника відповідача Ткачук А.Г.; представника третьої особи Богуцької В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Голови Служби безпеки України генерала армії України Грицака Василя Сергійовича, Служби безпеки України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2016 року, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 23.05.16 року по справі № 820/2130/16 за позовом ОСОБА_1

до Голови Служби безпеки України генерала армії України Грицака Василя Сергійовича , Служби безпеки України третя особа Міністерство юстиції України

про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Голови Служби безпеки України та Служби безпеки України, в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Голови СБ України від 30.03.2016 року № 372-ос про звільнення його з посади начальника Інституту підготовки юридичних кадрів для Служби безпеки України Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (надалі за текстом Інститут);

- поновити на посаді начальника Інституту та виплати йому середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 11 квітня 2016 року він ознайомився з наказом Голови Служби безпеки України від 30 березня 2016 року №372-ос. З тексту наказу вбачається, що з 30.03.2016р. Служба безпеки України припинила з ним трудові відносини на підставі п. 72 ст. 36 КЗпП України в порядку, передбаченому Законом України «Про очищення влади», звільнивши його з посади начальника Інституту підготовки юридичних кадрів для СБ України Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого.

Вказаний наказ, позивач вважає незаконним, дискримінаційним, упередженим, недобросовісним, таким, що порушує його особисті трудові права та таким, що підлягає скасуванню з тих підстав, що з 26 грудня 2013 року він обіймав посаду начальника Інституту, до вказаної дати відповідач проходив військову службу в органах СБ України та обіймав ту ж посаду, як військовослужбовець.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Голови Служби безпеки України, генерала армії України Грицака В.С., Служби безпеки України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку - задоволено в повному обсязі.

Скасовано наказ Голови Служби безпеки Украйни від 30 березня 2016 року № 372-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Інституту підготовки юридичних кадрів для Служби безпеки України Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Інституту підготовки юридичних кадрів для Служби безпеки України Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого.

Стягнуто із Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу

Відповідач, Служба безпеки України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Так, в апеляційній скарзі відповідачем зазначено, що підставою для звільнення позивача слугували «роз`яснення» (абзац 13 на сторінці 4 постанови) не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи.

За результатами проведеної перевірки підготовлено довідку від 30.07.2015 №11/3/1- 1010к про те, що відомості, надані ОСОБА_1 про незастосування до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону, за критеріями визначеними пунктом 3 частини четвертої статті 3 Закону, є достовірними.

Служба безпеки України, вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що Міністерство юстиції України є органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої Законом (частина перша статті 5 Закону, абзац четвертий пункту 1, підпункту 2-1 пункту 3 та підпункт 53-1 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228; далі - Положення-228).

Так, Мін`юстом на адресу СБУ було направлено роз`яснення від 02.09.2015 № 11.0.2/1674 щодо поняття «працівник органів державної безпеки», в розумінні частини четвертої статті 3 Закону, в якому зазначалось, що при вирішенні питання, чи належить особа до штатних працівників КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік, необхідно враховувати чинні за часів функціонування КДБ нормативно-правові акти колишнього СРСР, а саме: Положення про Комітет державної безпеки при Раді Міністрів СРСР та його органи на місцях (затверджене постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 12.03.1959 №229-102), Закону СРСР "Про органи державної безпеки СРСР" (від 16.05.1991), Закону СРСР "Про загальний військовий обов`язок" (від 12.10.1967), Положення про проходження військової служби прапорщиками і мічманами Збройних Сил СРСР (затверджене постановою Ради Міністрів СРСР від 02.10.1985 №934), Положення про проходження військової служби офіцерським складом Збройних Сил СРСР (затверджене постановою Ради Міністрів СРСР від 18.11.1971 № 846).

З проведеного Мін`юстом аналізу зазначених нормативно-правових актів було зроблено висновок, що штат органів КДБ складався з працівників, до яких належали військовослужбовці, робітники і службовці, а тому всі ці особи є штатними працівниками в розумінні пункту З частини четвертої статті 3 Закону.

Враховуючи надіслані Мін`юстом роз`яснення від 02.09.2015 № 11.0.2/1674, та з метою забезпечення належного проведення в СБУ перевірки, передбаченої статтею 5 Закону, і контролю за діяльністю СБУ, як органу перевірки, відповідно до статей 10, 13 Закону України «Про Службу безпеки України» було видано розпорядження Центрального управління СБУ від 22.09.2015 № 348 «Про деякі питання проведення в СБУ перевірки, передбаченої статтею 5 Закону «Про очищення влади» (далі - Розпорядження-348).

За результатами проведеного аналізу встановлено, що ОСОБА_1 у період з 14.09.1981 по 01.03.1992 був військовослужбовцем та обіймав посади: оперуповноважений особливого відділу КДБ СРСР, старший оперуповноважений особливого відділу КДБ СРСР, заступник начальника особливого відділу КДБ СРСР.

Таким чином було виявлено невідповідність раніше прийнятого рішення щодо ОСОБА_1 ,, встановленого довідкою від 30.07.2015 № 11/3/1-1010к, яка скасована довідкою від 25.03.2016 №11/3-3127 про застосування до нього заборон. Отже, відповідач вважає, твердження суду першої інстанції (абзац 7 на сторінці 4 постанови), щодо дійсності довідки від 30.07.2015 № 11/3/1-1010к є помилковим.

На думку відповідача, висновки суду першої інстанції, викладені в постанові (абзац 15 на сторінці 4 постанови) в частині того, що наказ, яким звільнено ОСОБА_1 не містить посилання на норму, на підставі якої було звільнено позивача, не відповідають фактичним обставинам справи.

Так відповідач зазначає, що позивач звільнений з посади наказом Голови СБУ від 30.03.2016 № 372-ос згідно з пунктом 7-2 статті 36 КЗпП України з підстав, передбачених Законом на підставі довідки про результати перевірки (до ОСОБА_1 застосовуються заборони, передбачені частиною третьою статті 1 Закону за критеріями, визначеними пунктом 3 частини четвертої статті З Закону України «Про очищення влади»), передбаченої Законом, про що і зазначено в самому наказі про звільнення, який досліджувався судом першої інстанції.

Також, СБУ окремо звертає увагу на те, що позивачем не було оскаржено, а судом першої інстанції не було скасовано Розпорядження-348 та довідку від 25.03.20Ґ6 № 11/3-3127 про застосування до позивача заборон, а відповідно до резолютивної частини постанови скасовано лише наказ про звільнення ОСОБА_1 .

Відтак, залишаються чинними Розпорядження-348 та довідка від 25.03.2016 № 11/3-3127, що унеможливлює подальше перебування позивача на посаді у зв`язку із прямою забороною, передбаченою вимогами Закону, а у СБУ є підстави для прийняття аналогічного рішення про застосування до ОСОБА_1 таких заборон.

Також, Служба безпеки України, зазначає, що у випадку припинення трудового договору з ОСОБА_1 , що відбулось на підставі пункту 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України, мало місце застосування прямої дії положень Закону України «Про очищення влади», а не звільнення з ініціативи власника.

Таким чином, відповідач вважає, що припинення трудового договору з ОСОБА_1 у період тимчасової непрацездатності за пунктом 7-2 статті 36 КЗпП України відповідає нормам спеціального Закону, отже твердження позивача про протиправність звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності є помилковим.

Відповідач, Голова Служби безпеки України генерала армії України Грицак Василь Сергійович, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга Голови Служби безпеки України генерала армії України Грицака Василя Сергійовича, за своїми доводами фактично дослівно дублює апеляційну скаргу Служби безпеки України.

Позивачем надано до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційні скарги, в якому серед іншого позивач зазначає, що представник справедливо посилається на пункт 1 частини 5 статті 5 Закону України «Про очищення влади», Порядок проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади», затверджений постановою КМУ від 16.10.2014 р. № 583, наказу Голови СБУ від 03.11.2014 р. № 707 «Про початок проведення в Службі безпеки України перевірки, передбаченої статтею 5 Закону України «Про очищення влади», на підставі чого було проведено мою перевірку, за результатами якої підготовлено довідку від 30.07.2015 р. № 11/3/1 - 10110к, у тексті якої міститься висновок наступного змісту: «За результатами проведеної перевірки встановлено, що до ОСОБА_1 не застосовуються заборони, визначені частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

У цій же довідці (аркуш 1, абзаци 4, 5) зазначено, що «Управлінням роботи з особовим складом СБ України, проведено аналіз матеріалів особової справи ОСОБА_1 (обліковий № 1450). За результатами аналізу встановлено, що до ОСОБА_1 , не застосовуються заборони, визначені частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

У той же час представник відповідачів констатує, що Міністерством юстиції на адресу СБУ було направлено роз`яснення від 02.09.2015 р. № 11.0.2/1674 щодо поняття «працівник органів державної безпеки» в розумінні частини 4 статті 3 Закону, на підставі яких Центральним управлінням СБУ було видано розпорядження від 22.09.2015 р. № 348 «Про деякі питання проведення в СБУ перевірки, передбаченої статтею 5 Закону «Про очищення влади», на підставі чого було проведено мою повторну перевірку. За результатами перевірки складено другу довідку від 25.03.2016 р. № 11/3 - 3127, в якій зроблено висновок про застосування відносно мене заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади», за критеріям визначеними пунктом 3 частини 4 статті 3 цього Закону.

Таким чином, на думку позивача, підставою для його звільнення були роз`яснення Мін`юсту, адже саме на їх підставі була складена друга довідка від 25.03.2016 року № 11/3 - 3127, з якою позивача навіть не ознайомили. За умови того, що попередня довідка про результати перевірки від 30.07.2015 р. ніким не скасовувалась, а отже є чинною, то видання будь-яких інших довідок є незаконним, оскільки проведення повторної перевірки Законом України «Про очищення влади» не передбачено.

Позивач зазначає, що в ході повторної перевірки були порушені терміни перевірки. Так, відповідно до пункту 2 зазначеного наказу Голови СБУ від 03.11.2014 року № 707 «Про початок проведення в СБУ перевірки, передбаченої статтею 5 Закону України «Про очищення влади» перевірка керівництва Інституту повинна була проводитись в період з 05.03.2015 року до 31.12.2015 року.

Данні особової справи позивача як на час проведення першої так і другої перевірки не змінились та містили всю необхідну інформацію для перевірки щодо застосування чи не застосування до ОСОБА_1 передбачену частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» заборону. Особова справа увесь цей час знаходилась в Центральному управлінні СБУ.

Посилання представника відповідачів на роз`яснення Міністерства юстиції, позивач вважає необгрунтованим, оскільки відповідно до Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою КМУ від 16.10.2014 р. № 563, Міністерство юстиції не включено до Переліку органів, що проводять перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 і 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади» в Службі безпеки України.

У постанові Верховного Суду від 25 жовтні 2019 року по справі № 820/213*0/16 адміністративне провадження № К/9901/11960/18, у розділі «Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи» (аркуш 6, абзаци 7, 9) зазначено наступне:

«Верховний Суд звернув увагу, що позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування нормативного акту індивідуальної дії на тій підставі, що він пройшов перевірку за вищевказаним Законом, за наслідками якою його в серпні 2015 року ознайомили із довідкою від 30 липня 2015 року, якою не встановлено підстав для застосування до нього заборон, передбачених означеним Законом. Проте підставою для звільнення позивача з посади слугувала зовсім інша довідка про результати проведення перевірки від 25 березня 2016 року №11/3 - 3127, зі змістом якої його не ознайомили. За умови того, що попередня довідка про результати перевірки від 30 липня 2015 року ніким не скасовувалася, а отже є чинною, то видання будь-яких інших довідок є незаконним, оскільки проведення повторної перевірки Законом України «Про очищення влади» не передбачено.

Разом з цим, наказ Голови СБ України від 30.03.2016 року № 372 ос, яким ОСОБА_1 звільнено, взагалі не містить підстав, а саме - посилання на норму, на підставі якої позивача було звільнено згідно із Законом України «Про очищення влади».

Закон України «Про очищення влади» місить норми, які є спеціальними відносно норм КЗпП України, але щодо застосування окремих його положень, а отже не має вищої юридичної сили над іншими положеннями КЗпП України.

Так, відповідачі в апеляційних скаргах зазначають, що судом першої інстанції не було скасовано Розпорядження № 348 та довідку від 25.03.2016 року № 11/3-3127 про застосування до позивача заборон, а відповідно до резолютивної часини постанови скасовано лише наказ про звільнення ОСОБА_1 , проте сам представник відповідачів в пункті 6 апеляційної скарги констатує, що Розпорядження № 348 розглядається Окружним адміністративним судом м. Києва у справі № 826/22902/15 за позовами співробітників СБУ до СБУ щодо його скасування. До речі термін дії цього розпорядження закінчився 01.10.2015 року.

До того ж позивач, зазначає, що відповідач в наказі від 30.03.2016 р. № 372 ос про звільнення ОСОБА_1 чітко і конкретно наводить грошові розрахунки компенсації за останні три роки невикористаної відпустки.

Отже, при звільненні СБУ чітко знала, що і в яких розмірах виплатити позивачу, а через два місяці при поновленні нібито не знає середньомісячного заробітку ОСОБА_1 .

Таким чином позивач, вважає, що представник відповідачів в апеляційній скарзі не навела жодного факту порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представником третьої особи, надано пояснення в яких зазначено, що на його думку, судом першої інстанції не взято до уваги, що Міністерство юстиції України є органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої Законом (ч. 1 ст. 5 Закону, абзац четвертий п. 1, пп. 2-1 п. З та пп. 53-1 п. 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228; далі - Положення № 228).

Згідно з пп. 32 н. 4 Положення № 228 Мін`юст має право надавати роз`яснення з питань, пов`язаних з діяльністю Мін`юсту, його територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства, а відтак Мін`юст наділений правом надавати роз`яснення щодо проведення перевірки, передбаченої Законом.

У зв`язку з цим, Мін`юстом на адресу СБУ було направлено роз`яснення від 02.09.2015 № 11.0.2/1674 щодо поняття «працівник органів державної безпеки».

З метою забезпечення належного проведення в СБУ перевірки, передбаченої ст. 5 Закону, і контролю за діяльністю СБУ, як органу перевірки, відповідно до статей 10, 13 Закону України «Про Службу безпеки України» та враховуючи роз`яснення Мін`юсту від 02.09.2015 № 11.0.2/1674, було видано розпорядження Центрального управління СБУ від 22.09.2015 № 348 «Про деякі питання проведення в СБУ перевірки, передбаченої статтею 5 Закону «Про очищення влади» (далі - Розпорядження № 348), на підставі якого повторно проаналізовано матеріали особової справи ОСОБА_1 .

За результатами проведеного аналізу встановлено, що ОСОБА_1 у період з 14.09.1981 по 01.03.1992 був військовослужбовцем та обіймав посади: оперуповноважений особливого відділу КДБ СРСР, старший оперуповноважений особливого відділу КДБ СРСР, заступник начальника особливого відділу КДБ СРСР. Що жодна з сторін не оскаржує зазначеного факту та не заперечує наявність цього критерію.

Зазначений критерій передбачений п. 3 ч, 4 ст. З Закону, а саме: «критерії здійснення очищення влади: заборона, передбачена ч.3 ст, 1Закону застосовується до осіб, які були штатними працівниками чи негласними агентами в КДБ СРСР (...)».

Таким чином, виявлення відповідальним структурним підрозділом факту належності особи до переліку осіб, щодо яких застосовуються заборони, передбачені ч. 3 ст. 1 Закону, на основі критеріїв, визначених ст. З Закону, є підставою для звільнення такої особи.

В поясненнях третьої особи зазначено, що судом першої інстанції не взято до уваги положення Закону, які є нормами прямої дії, і на виконання вимог яких було складено довідку від 25.03.2016 № 11/3-3127, згідно з якою до позивача застосовуються заборони, передбачені частиною третьою статті 1 Закону, за критеріями, визначеними пунктом 3 частини четвертої статті 3 Закону, а довідку про попередні результати перевірки ОСОБА_1 від 30.07.2015 № 11/3/1-1010к визнано недійсною.

Також, представник третьої особи звертає увагу те, що порушення СБУ десятиденного терміну, визначеного п. 2 Прикінцевих та пепехілних положень Закону, звільнення особи з посади не тягне за собою наслідків незастосування в подальшому заборон, оскільки Закон, а саме, п. 2 Прикінцевих та перехідних положень та ч. З ст. 1 Закону встановлюють, що особа, яка відповідає критеріям здійснення очищення влади не може обіймати визначені посади.

Крім того, ч. 4 ст. 5 Закону визначено, що організація проведення перевірки осіб щодо застосування до них заборон, встановлених ч. 3 або ч. 4 ст. 1 Закону, покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої проводиться перевірка.

З наказом про звільнення позивач ознайомився 11.04.2014, законодавство не передбачає окремого ознайомлення осіб з іншими матеріалами, з висновками перевірки, які є підставою прийняття органом перевірки відповідного рішення (наказу).

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону, закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

На думку представника третьої особи, висновок суду першої інстанції стосовно того, що наказ Голови СБУ від 30.03.2016 № 372-ос, яким звільнено позивача, взагалі не містить підстав, а саме посилання на норму, на підставі якої було звільнено позивача, є безпідставним, оскільки Закон не встановлює обов`язкових вимог до оформлення розпорядчих документів щодо деталізації і пояснення застосування саме такої підстави (яка за своїм змістом є достатньою та зазначена у відповідній правовій нормі), на підставі якої відбувається звільненая осіб.

Натомість, Закон містить імперативну норму, яка встановлює обов`язок керівника органу не пізніш як на третій день з дня виявлення таких відомостей прийняти рішення про звільнення особи і в той самий день надіслати до Мін`юсту повідомлення про звільнення особи за формою згідно з додатком 6, відомості з якого не пізніш як на третій день з дня надходження до Мін`юсту вносяться до Реєстру.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач з 26 грудня 2013 року обіймав посаду начальника Інституту підготовки юридичних кадрів для Служби безпеки України Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого.

11 квітня 2016 року ОСОБА_1 ознайомився з наказом Голови Служби безпеки України від 30 березня 2016 року №372-ос.

30.03.2016р. Служба безпеки України припинила з ним трудові відносини на підставі п. 72 ст. 36 КЗпП України в порядку, передбаченому Законом України «Про очищення влади», звільнивши його з посади начальника Інституту підготовки юридичних кадрів для СБ України Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наказ Голови СБ України від 30.03.2016 року № 372-ос яким позивача звільнено з посади з підстави застосування заборони, визначені частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» винесено з порушенням норм чинного законодавства України, а отже він підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді начальника Інституту підготовки юридичних кадрів для Служби безпеки України Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого з дня звільнення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 38, частин першої, другої статті 43 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування; кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Положенням статті 43 Конституції України, закріплено право кожного громадянина на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає. При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно ст.22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Статтями 2, 51 КЗпП України закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.36 КЗпП у випадку, передбаченому пунктом 72, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади».

Закон України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. (із змінами та доповненнями) визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Януковичем В. Ф., підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Частина 2 ст. 5 Закону України «Про очищення влади», встановлює, що Міністерство юстиції України в місячний строк з дня набрання чинності цим Законом розробляє та подає на затвердження Кабінету Міністрів України:

1) перелік органів, що здійснюють перевірку достовірності відповідних відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону, згідно з їх компетенцією;

2) порядок проведення перевірки, передбаченої цим Законом;

3) план проведення перевірок по кожному органу державної влади та органу місцевого самоврядування, підприємству, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, відповідно до черговості, визначеної частиною шостою цієї статті.

Положення ч.6 ст.5 Закону України «Про очищення влади» передбачають, що перевірка здійснюється у такій черговості:

1) Міністра юстиції України, посадових і службових осіб Міністерства юстиції України, керівників, посадових і службових осіб органів, визначених пунктом 1 частини другої цієї статті;

2) керівників органів, визначених пунктами 1-10 частини першої статті 2 цього Закону;

3) заступників керівників органів, визначених пунктами 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, керівників їх структурних підрозділів, керівників їх територіальних (регіональних) органів та осіб, зазначених у пункті 9 частини першої статті 2 цього Закону;

4) інших осіб, зазначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону.

Згідно із п.7 ч.1 ст.2 Закону України «Про очищення влади» заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб органів прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Національного банку України.

На виконання зазначених вимог, відповідно до черговості здійснення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження від 16.10.2014 року № 1025-р, яким затверджено План проведення перевірок відповідно до Закону України «Про очищення влади». Згідно зазначеного Плану, серед іншого, перевірка стосовно Голови СБ України, його першого заступника та заступників, посадових і службових осіб Центрального управління СБУ проводиться в період з листопада 2014 - січень 2015 року.

Зазначене Розпорядження КМ України встановлює, що керівник органу або голова суду відповідно до частини 4 статті 5 Закону України «Про очищення влади» визначає дату початку проведення перевірки у відповідному органі або суді з урахуванням строків, установлених зазначеним Законом, та необхідності завершення проведення перевірки в межах строків, установлених цим планом.

Згідно із ч.5 ст.5 Закону України «Про очищення влади» перевірці підлягають:

1) достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону;

2) достовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, поданій особою за минулий рік за формою, що встановлена Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» (далі - декларація), набутого (набутих) за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, доходам, отриманим із законних джерел.

Рішення про початок проведення перевірки в органі оприлюднюється в день його прийняття на офіційному веб-сайті органу, в якому проводиться перевірка, та в той самий день доводиться відповідальним структурним підрозділом такого органу до відома осіб, які підлягають перевірці.

З матеріалів справи вбачається, що Службою безпеки України з метою виконання Закону України «Про очищення влади», відповідно до Порядку проведення перевірки № 563, та згідно з Планом проведення перевірок відповідно до Закону України «Про очищення влади», затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 р. № 1025-р, прийнято наказ від 03.11.2014 № 707 «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади».

Вказаний наказ передбачає, що у відношенні керівництва Інституту така перевірка проводилась у строки з 15 березня 2015 року.

Отже, відповідними нормативними актами передбачені строки, порядок, рішення та дії, які вчиняють посадові особи СБ України та інші відповідні органи, які здійснюють перевірку у відношенні співробітників військовослужбовців та працівників СБ України.

Так, у відповідності до вимог зазначених вище актів законодавства, позивач 5 березня 2015 року подав заяву на ім`я Голови СБ України про свою згоду на проведення щодо нього процедури перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

В серпні 2015 року позивач ознайомився із довідкою від 30 липня 2015 року в тексті якої міститься висновок про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

З тексту довідки встановлено, що у відношенні начальника Інституту ОСОБА_1, відповідно до п. 1 і 2 ч. 5 ст. 5 Закону України «Про очищення влади» та затвердженого Постановою КМ України від 16.10.2014 року № 563 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо заборон, передбачених ч. 3 і 4 ст. 1 того ж Закону, Службою безпеки України проведено перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч. 3 і 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади». Також у тексті зазначеного документу міститься посилання на те, що Управлінням роботи з особовим складом СБ України проведено аналіз матеріалів особової справи ОСОБА_1 (обліковий № 1450), на підставі чого, зроблено висновок наступного змісту: «За результатами проведеної перевірки встановлено, що до ОСОБА_1 не застосовуються заборони, визначені частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Вказані обставини в судовому засіданні сторонами не заперечувались.

Аналізуючи наведене колегія суддів зазначає, що 30 липня 2015 року, складанням відповідного висновку у формі довідки, керівництво СБ України прийняло рішення про те, що позивач, пройшов процедуру, передбачену Законом України «Про очищення влади», та може продовжувати трудові відносини зі Службою безпеки України на посаді начальника Інституту.

За приписами частини 11 та 12 статті 5 Закону України «Про очищення влади», орган, який проводив перевірку, надсилає висновок про результати перевірки, підписаний керівником такого органу (або особою, яка виконує його обов`язки), керівнику органу, передбаченому частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на шістдесятий день з дня початку проходження перевірки.

Такий висновок може бути оскаржений особою в судовому порядку.

У разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку.

Частиною 14 статті 5 Закону України «Про очищення влади», керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.

Згідно пункту 47 Порядку проведення перевірки № 563, керівник органу не пізніше ніж на третій день з дня надходження відповіді (висновку) копії судового рішення, якими встановлено недостовірність відомостей, зазначених у пунктах 1 та/або 2 частини п`ятої статті 5 Закону, приймає рішення про звільнення особи.

Таким чином, орган, який проводив перевірку, за результатами перевірки відомостей зазначених особою у заяві щодо не застосування до неї заборони, визначеної частиною 3 або 4 статті 1 Закону № 1682-VII, складає висновок про результати перевірки, яким встановлено достовірність або недостовірність таких відомостей.

Крім того, відповідно до підпунктів 1 та 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1682-VII встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою 1 статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені цим Законом.

Отже, аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у разі застосування до особи заборони зазначеної в частині 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади», на основі критеріїв, визначених частиною 4 статті 3 цього Закону, така особа повинна була бути звільнена відповідно до підпункту 1 пункту 2 Перехідних та Прикінцевих положень Закону № 1682-VII протягом десяти днів з дня набрання чинності Законом. Тобто, вказані норми щодо строків та критеріїв звільнення, носять імперативний характер.

Так, вказаний факт не заперечувався відповідачами, що крім складання довідки від 30 липня 2015 року до 25 березня 2016 року, будь-якого рішення про застосування заборони визначеної в частині 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади», у строк визначений розпорядженням КМУ від 16 жовтня 2014 р. № 1025-р або підпунктами 1 та 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» відповідачами щодо ОСОБА_1 не приймалось.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до довідки від 25.03.2016 року № 11/3-3127 відповідачем встановлено, що позивач підпадає під дію положень Закону України «Про очищення влади».

Так, як зазначено вище Законом передбачена процедура скасування попереднього висновку, при цьому зазначено, що скасувати висновок можна лише в судовому порядку за заявою особи, яка проходила процедуру перевірки. Висновок, що міститься в довідці від 30.07.2015 року позивачем не оскаржений.

На час набрання Законом України «Про очищення влади» чинності та призначення перевірки, позивач працював на посаді начальника Інституту і впродовж десяти днів не був звільнений, а продовжував працювати на вказаній посаді. Рішення про його звільнення з посади прийнято лише 25 березня 2016 року.

Крім того, відповідачем 30 липня 2015 року зроблено висновок про незастосування до позивача заборон передбачених ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Колегією суддів встановлено, що данні особової справи позивача як на час проведення першої так і другої перевірки не змінились та містили всю необхідну інформацію для перевірки щодо застосування чи не застосування до нього передбачену частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» заборону.

До того ж колегія суддів звертає увагу, що у довідці зазначено про те, що «запити про надання відомостей щодо ОСОБА_1 надсилалися до Галузевого державного архіву СБ України, Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної фіскальної служби України, Державної судової адміністрації України та Генеральної прокуратури України».

Посилання на регістраційні номери відповідей, які надходили із зазначених відомств, відносяться до періоду моєї першої перевірки, а саме: повідомлення ГДА СБ України від 20.03.2015 № 24/ОС - 257; повідомлення МВС України: вх. УРОС СБУ від 28.07.2015 №12161люст; повідомлення ДПІ у Московському районі м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області: вх. УРОС СБУ від 11.06.2015 № 980/р.; повідомлення ДСА України: вх. УРОС СБУ від 06.05.2015 № 7409 люст.; повідомлення ГПУ; вх. УРОС № 432 від 26.05.2015.

Колегія суддів зауважує, що після першої перевірки минуло майже вісім місяців, проте СБУ повторну перевірку не проводило.

На відміну від попередньої довідки від 30 липня 2015 року № 11/3/1- 1010к у довідці від 25.03.2016 року відсутній висновок, що порушує вимоги Закону України «Про очищення влади».

З доводів апеляційних скарг відповідачів вбачається, що підставою для складання довідки від 25.03.2016 року та прийняття спірного наказу про звільнення позивача з посади є роз`яснення Міністерства юстиції України від 2.09.2015 року № 11.0.2/1674, в якому надається тлумачення поняття «працівник органів державної безпеки».

Колегія суддів вважає дані доводи відповідачів необґрунтованим, оскільки відповідності до Порядку проведення перевірки № 563, Міністерство юстиції України, не включено до Переліку органів, що проводять перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 і 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади» в Службі безпеки України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 563 від 16.10.2014 року.

Слід зазначити, що Законом України «Про очищення влади» та іншим підзаконним нормативно-правовим актом, прийнятим на його виконання, не передбачені в якості правової підстави для звільнення осіб така правова підстава, як «роз`яснення».

До того ж, згідно із пункту 72 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору є - підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади».

Проте, наказ Голови СБ України від 30.03.2016 року № 372-ос, яким звільнено позивача, взагалі не містить підстав, а саме посилання на норму на підставі якої було звільнено позивача згідно із Законом України «Про очищення влади».

Доводи апеляційних скарг, стосовно того, що Закон України «Про очищення влади» не встановлює обов`язкових вимог до оформлення розпорядчих документів щодо деталізації і пояснення застосування саме такої підстави (яка за своїм змістом є достатньою та зазначена у відповідній правовій нормі), на підставі якої відбувається звільненая осіб, колегія суддів вважає безпідставними та наголошує, що Закон України «Про очищення влади» є спеціальною нормою відносно КЗпП України, але лише щодо застосування окремих його положень, а отже не має вищої юридично сили над всіма положеннями КЗпП України.

Як слідує з тексту Закону України «Про очищення влади», при проведенні люстраційних заходів необхідно дотримуватися принципу індивідуальної вини.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» №1906-IV від 29.06.2004р. (із змінами та доповненнями) чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу № 1 та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Згідно з ч. 2 ст. 21 та ч. 1 ст. 23 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12.11.1973р., держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

Також, ст. 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14.09.2006р., з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Згідно з ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Конвенції № 11 від 25.06.1958р. «Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості» (ратифікована Україною 04.08.1961р.) передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов`язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (ст. 4 цієї Конвенції).

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Колегією суддів, також враховується, що Рішення Європейського суду з прав людини від 17 жовтня 2019 року у справі Полях та інші проти України (заяви № 58812/15, 53217/16, 59099/16, 23231/18 та 47749/18) стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців відповідно до Закону України «Про очищення влади» (люстрацію) 2014 року.

Задовольняючи позов ЄСПЛ виходив з того, що «…суд свідомий ситуації, яка склалася в Україні у відповідний час. Однак нібито невідкладна потреба у Законі контрастує з тим фактом, що за Законом заборону до заявників було застосовано на десять років. Суд не піддав сумніву, що після подій, що відбулися в України в той час, зміни в особовому складі цілком могли бути потрібні. Однак Суду не було доведено, що ситуація залишалася настільки нестабільною, що було неможливо вивчити індивідуальну роль кожної особи з наступним можливим поступовим скасуванням обмежувальних заходів…». «...П`ятий заявник був звільнений за перебування на посаді другого секретаря райкому Комуністичної партії. Суд згадав, що він вже встановив порушення Конвенції у справах проти інших держав у ситуаціях, де між діяльністю особи в структурах тоталітарного режиму і застосуванням до неї люстрації пройшов значний час. Суд відзначив, що у випадку п`ятого заявника цей часовий розрив склав 23 роки і не було ніякої інформації щодо будь-якої негативної діяльності з його боку протягом цього часу. Суд дійшов висновку, що українські органи влади не навели причин, які б виправдали застосування люстрації проти осіб, які лише займали певні посади в Комуністичній партії до 1991 року, за відсутності звинувачень у конкретній антидемократичній діяльності з їхнього боку. Крім того, люстраційні заходи щодо п`ятого заявника було особливо непропорційними. Не було наведено жодного серйозного аргументу, що заявник, місцевий чиновник в сфері сільського господарства, міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму. Органи влади продемонстрували повну зневагу до його прав. Таким чином, втручання у права усіх п`яти заявників не було необхідним у демократичному суспільстві і статтю 8 Конвенції було порушено».

ЄСПЛ звернув увагу, що існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Усталений принцип практики ЄСПЛ - люстрація не може служити покаранню, бути відплатою чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ.

Таким чином, з огляду на викладенні обставини, суд зазначає, що метою люстрації не є покарання людей, які ймовірно є винними, але задля захисту новоствореного демократичного суспільства, а зміни, що можуть відбуватися щодо індивіда, повинні бути фактором, який слід враховувати щодо всіх категорій осіб.

Дотримання принципу забезпечення довіри громадян до держави та створюваного нею закону як вимога, що випливає з принципу верховенства права, означає заборону запроваджувати закони, які можуть створювати ілюзорні правові інститути. З точки зору принципу забезпечення довіри, право на працю має забезпечуватися не через оцінку його сутності, а через оцінку засобів захисту цього права.

Згідно ч.3 ст.7 КАС України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Нормами частини 2 статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду,може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наказ Голови СБ України від 30.03.2016 року № 372-ос яким позивача звільнено з посади з підстави застосування заборони, визначені частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» винесено з порушенням норм чинного законодавства України, а отже він підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді начальника Інституту підготовки юридичних кадрів для Служби безпеки України Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого з дня звільнення.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2016 року по справі № 820/2130/16 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог Голови Служби безпеки України генерала армії України Грицака Василя Сергійовича та Служби безпеки України.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Голови Служби безпеки України генерала армії України Грицака Василя Сергійовича, Служби безпеки України залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2016 року по справі № 820/2130/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) О.І. Сіренко В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 15.01.2020 року