Справа № 569/10879/19
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 рокуЛьвів№ 857/13912/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 жовтня 2019 року, головуючий суддя - Тимощук О.Я., ухвалене у м. Рівне, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспектора батальйону 1 роти 2 УПП в Житомирській області ДПП лейтенанта поліції Прокопчука Віктора Олександровича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до інспектора батальйону 1 роти 2 УПП в Житомирській області ДПП лейтенанта поліції Прокопчука В.О., ДПП Національної поліції України, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі від 27.05.2019 року серії ЕАВ №1182026.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що оскаржена постанова є незаконною та такою, що порушує його права та охоронювані законом інтереси з огляду на те, що його було протиправно притягнуто до адміністративної відповідальності та застосовано адміністративне стягненні у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. 00 коп. за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв, оскільки відсутня подія і склад адміністративного правопорушення, що відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП виключає провадження у справі.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправною та скасовано постанову серії ЕАВ №1182026 від 27.05.2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену інспектором 1 батальйону 2 роти УПП в Житомирській області ДПП лейтенантом поліції Прокопчуком Віктором Олександровичем про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. 00 коп. за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення; справу про адміністративне правопорушення закрито.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ДПП Національної поліції України оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржена постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідає вимогам ст.ст. 283, 284 КУпАП, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до діючого законодавства, адміністративне стягнення накладено уповноваженою посадовою особою, а в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, відтак позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими, та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, із оскарженої постанови про накладення адміністративного стягнення видно, що позивач 27.05.2019 року о 11:41 год., на автодорозі Київ - Чоп 158 км. керував транспортним засобом марки «BMW X6», державний номерний знак НОМЕР_1 , при наявності дорожніх знаків 5.45 рухався зі швидкістю 116 км/год., швидкість вимірювалась приладом «TruCam ТС 000780», чим порушив п.12 ПДР України.

У зв`язку з чим, його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП України та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді накладення штрафу у розмірі 510,00 грн. (а.с. 7).

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів правомірність його дій, що полягають у притягненні позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх вірними, такими що відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Закон України «Про Національну поліцію» (далі - Закон) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ст. 7 Закону під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.

Згідно із ст. 18 Закону поліцейський зобов`язаний, зокрема, неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського, поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Відповідно до п. 5 Розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 року №1395, поліцейський під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання, зокрема, чи належить до її компетенції розгляд цієї справи.

Матеріалами справи підтверджено, що вчинене адміністративне правопорушення позивачем вчинено ним на 158 км а/д М-06.

Відповідно до розстановки сил та засобів роти №2 батальйону УПП в Житомирській області ДПП, інспектор патрульної поліції Прокопчук Віктор Олександрович повинен був здійснювати патрулювання у напрямку а/д М-06 в зоні 166 км - 214 км.

Колегія суддів звертає увагу, що адміністративне правопорушення зафіксоване та оскаржена постанова винесена поза межами зони патрулювання дорожнього руху інспектором патрульної поліції.

З огляду на наведене, здійснюючи патрулювання та приймаючи оскаржену постанову, інспектор патрульної поліції Прокопчук Віктор Олександрович діяв всупереч норм чинного законодавства та у спосіб, що передбачений законодавством, відтак протиправно виніс оскаржену постанову в справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, через що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 жовтня 2019 року у справі №569/10879/19 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький

Повний текст постанови складено 16.01.2019 року.