Справа № 200/13269/19-а
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2020-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2020 р. Справа№200/13269/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Христофорова А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного Фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

15 листопада 2019 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного Фонду України Донецької області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного Фонду України Донецької області № 18642/34-1/02 від 29 липня 2019 року про відмову в проведенні перерахунку пенсії позивачу;

- зобов`язати Маріупольське об`єднане Управління Пенсійного Фонду України Донецької області здійснити перерахунок пенсії позивачеві з дня призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком 1 із зарахуванням до пільгового стажу періоду навчання в Автомобільно-дорожньому інституті Державного учбового закладу вищої професійної освіти «Донецький національний технічний університет» з 01.09.1984 року по 27.06.1985 року та з 06.07.1987 року по 31.07.1991 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває на обліку в Маріупольському об`єднаному Управлінні Пенсійного Фонду України Донецької області та отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1, відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У зв`язку із не зарахуванням відповідачем під час призначення пенсії позивачеві до його трудового стажу періоду навчання у Донецькому політехнічному інституті з 01.09.1984 року по 11.06.1991 року, з тих підстав, що термін навчання перевищує термін навчання у вищому навчальному закладі та збігається із військовою службою, а довідку, яка підтверджує період та форму навчання в учбовому закладі не надано, позивач, звернувся до відповідача із заявою від 25.07.2019 року про перерахунок пенсії з вимогою здійснити перерахунок пенсії із зарахуванням періоду його навчання, на що отримав відповідь Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного Фонду України Донецької області від 29.07.2019 року № 18642/34- 1/02, в якій було повідомлено про те, що зважаючи на те, що Автомобільно-дорожній інститут Донецького національного технічного університету (колишній Донецький політехнічний інститут) не здійснив перереєстрацію на територію підконтрольну українській владі, провести перевірку обґрунтованості видачі довідки від 04.07.2018 року № 50 про підтвердження періоду навчання, та врахувати її при призначенні пенсії не виявляється можливим. Аналогічна відповідь була надана позивачеві також ГУ ПФУ в Донецькій області 30.10.2019 року за № 5065-К-01.

Посилаючись на те, що з 27.06.1985 року по 06.07.1987 року позивач перебував у академічній відпустці у зв`язку із проходженням військової служби, вважає, що рішення відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії із зарахуванням до страхового стажу періоду навчання з 01.09.1984 року по 27.06.1985 року та з 06.07.1987 року по 31.07.1991 року (дата відрахування з університету відповідно до запису у трудовій книжці позивача) у Автомобільно-дорожньому інституті Державного учбового закладу вищої професійної освіти «Донецький національний технічний університет» - є протиправним.

Крім того наголосив, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка, яка й надавалась відповідачу з метою призначення пенсії, та в якій зазначено всі необхідні відомості про періоди та характер його роботи/навчання, у зв`язку із чим, вважає, що рішення відповідача від 29.07.2019 року № 18642/34- 1/02 про відмову в проведенні перерахунку пенсії має бути скасоване як протиправне, а відповідача зобов`язати здійснити перерахунок пенсії позивачеві з дня призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком 1 із зарахуванням до пільгового стажу періоду навчання в Автомобільно-дорожньому інституті Державного учбового закладу вищої професійної освіти «Донецький національний технічний університет» з 01.09.1984 року по 27.06.1985 року та з 06.07.1987 року по 31.07.1991 року.

У поданому до суду відзиві на адміністративний позов, відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що позивач перебуває на обліку в управлінні з 12.06.2017 року, як одержувач пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, розраховану за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV. При призначенні пенсії до загального стажу позивача не зарахований період навчання з 01.09.1984 року по 31.07.1991 року у Донецькому політехнічному інституті, оскільки термін навчання перевищує термін навчання у вищому навчальному закладі та збігається із військової службою. Довідку, яка підтверджує період та форму навчання в учбовому закладі не було надано, про що позивач був повідомлений рішенням Центрального об`єднаного Управління Пенсійного Фонду України м, Маріуполя Донецької області №128 від 09.10.2017 року.

25.07.2019 року за вх. №1078/К-01-01-08 на адресу управління поштою надійшла заява ОСОБА_1 про перерахунок пенсії з 11.06.2017 року із зарахуванням періоду навчання в Горлівському філіалі Донецького політехнічного інституту з копіями документів, які нотаріально не посвідчені.

Для підтвердження стажу роботи за період навчання з 01.09.1984 року по 31.07.1991 року позивачем була надана довідка від 04.07.2018 року №50, яка видана Автомобільно-дорожнім інститутом, який розташований у м. Горлівка Донецької області, тобто на території України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Посилаючись на те, що представлена довідка № 50 від 04.07.2018 року видана органом, діяльність якого вважається незаконною, відповідач зазначив про відсутність підстав для врахування її під час призначення/перерахунку пенсії, у зв`язку із чим вважає, що діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимого у повному обсязі.

Крім того відповідач зазначив про пропуск позивачем строку звернення до суду із даним позовом.

03 січня 2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на обставини аналогічні викладеним ним у позові, а також зазначив, що відповідно до положень ч. 4 ст. 122 КАС України, він скористався можливістю досудового порядку вирішення спору та про порушення свого права дізнався отримавши лист ГУ ПФУ в Донецькій області від 30.10.2019 року за № 5065-К-01, за наслідками розгляду його скарги на дії відповідача, у зв`язку із чим, строк звернення до адміністративного суду з даним позовом ним не пропущений.

Ухвалою суду від 20 листопада 2019 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Відповідно до статті 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_1 з 12.06.2017 року, перебуває на обліку в Маріупольському об`єднаному Управлінні Пенсійного Фонду України Донецької області як одержувач пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, розраховану за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV.

Пенсія позивачеві була призначена відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2018 року, справа №263/14927/17, провадження №2-а/263/90/2018, яким було визнано протиправним та скасоване рішення Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області від 9.10.2017 року №128 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до п. «а» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області повторно розглянути заяву позивача від 11.07.2017 року про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до п. «а» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1726, із зарахуванням періоду роботи на пільгових умовах за Списком №1: з 2.11.2000 року по 9 липня 2006 року на посаді слюсаря-ремонтника дільниці по ремонту обладнання прокатних станів ВАТ «Єнакіївський металургійний завод»; з 10.07.2006 року по 30.09.2011 року на посаді слюсаря-ремонтника цеха ремонту технологічного обладнання дільниці по ремонту металургійного обладнання аглодоменного, сталеплавильного та прокатного виробництва №3 ВАТ «Єнакіївський металургійний завод» (а.с. 22-24).

При призначенні пенсії до загального стажу позивача не зарахований період його навчання з 01.09.1984 року по 31.07.1991 року у Донецькому політехнічному інституті, оскільки термін навчання перевищує термін навчання у вищому навчальному закладі та збігається із військової службою. Довідку, яка підтверджує період та форму навчання в учбовому закладі не було надано, про що зазначено у рішенні Центрального об`єднаного Управління Пенсійного Фонду України м, Маріуполя Донецької області №128 від 09.10.2017 року (а.с. 21, 21 з.б.).

25.07.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії з вимогою здійснити перерахунок пенсії із зарахуванням до його трудового стажу періоду навчання в Горлівському філіалі Донецького політехнічного інституту, на що отримав відповідь Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного Фонду України Донецької області від 29.07.2019 року № 18642/34- 1/02, в якій було повідомлено про те, що зважаючи на те, що Автомобільно-дорожній інститут Донецького національного технічного університету (колишній Донецький політехнічний інститут) не здійснив перереєстрацію на територію підконтрольну українській владі, провести перевірку обґрунтованості видачі довідки від 04.07.2018 року № 50 про підтвердження періоду навчання, та врахувати її при перерахунку пенсії не виявляється можливим.

Аналогічна відповідь була надана позивачеві також ГУ ПФУ в Донецькій області 30.10.2019 року за № 5065-К-01 за наслідками розгляду його скарги на дії відповідача (а.с. 25-26, 27-28).

Згідно із записами у трудовій книжці позивача, серія: НОМЕР_1 , від 24 серпня 1990 року, містяться записи:

- № 1 від 02.06.1985 року про те, що до вступу у Горлівський авторемонтний завод позивач ОСОБА_1 трудового стажу не мав. По 23.05.1987 року служба в рядах Радянської Армії;

- № 2 від 20.08.1990 року - робота у Горлівському авторемонтному заводі на посаді слюсаря з ремонту машин у період з 20.08.1990 року по 06.11.1990 року;

- № 4 - № 5 - навчання на стаціонарному відділенні Горлівського філіалу Донецького політехнічного інституту у період з 01.09.1984 року (наказ № 01-616 від 21.08.1987 року) по 31.07.1991 року (наказ № 559-04 від 25.06.1992 року);

- № 5 від 24.07.1991 року - робота в АТП № 11428 у період з 24.07.1991 року по 08.08.1994 року на посадах майстра; слюсаря по ремонту автомобілів (а.с. 12-18).

Згідно із дипломом, серія: НОМЕР_2 , реєстраційний № 12, виданого ОСОБА_1 , останній, у 1984 році вступив до Донецького політехнічного інституту, і у 1991 році закінчив повний курс названого інституту за спеціальністю автомобілі та автомобільне господарство, рішенням державної екзаменаційної комісії від 11 червня 1991 року ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію інженера механіка (а.с. 19).

Згідно із архівною довідкою № 50 від 04.07.2018 року, за документальними матеріалами архівного фонду, ОСОБА_1 з 01.09.1984 року зарахований студентом 1-го курсу денної форми навчання за спеціальністю автомобільний транспорт Горлівського філіалу Донецького політехнічного інституту (наказ № 01-616 від 21.08.1987 року).

З 27.06.1985 року надана академічна відпустка у зв`язку із призовом у ряди Радянської Армії (наказ №461-04 від 22.06.1985 року);

З 06.07.1987 року поновлений у числі студентів денної форми навчання після академічної відпустки (наказ № 774-04 від 17.07.1987 року);

З 31.07.1991 року відрахований зі складу студентів у зв`язку із закінченням інституту та захистом дипломного проекту, присвоєна кваліфікація інженера-механіка (наказ №559-04 від 25.06.1991 року).

Виданий диплом УВ №833572 від 11.06.1991 року реєстраційний № 12. Підстава - особиста справа №2208.

На підставі наказу № 16 від 02.09.1994 року Горлівський філіал Донецького політехнічного інституту перейменований на Автомобільно-дорожній інститут Донецького Державного технічного університету.

Наказом Міністерства Освіти і Науки від 22.08.2001 року № 605 Донецького державного технічного університету присвоєний статус Національного (ДонНТУ).

На підставі наказу № 64 від 05.12.2006 року Автомобільно-дорожній інститут Донецького національного технічного університету перейменований на Автомобільно-дорожній інститут Державного вищого учбового закладу «Донецький національний технічний університет» (а.с. 20).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (надалі - Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

За приписами ч. 4 ст. 24 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон 1058-IV) періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Перелік видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначено ст. 56 Закону № 1788-ХІІ, підпунктом "д" пункту 1 якого передбачено, що до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

За приписами ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 8 Порядку № 637 передбачено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Отже, правова норма статті 62 Закону № 1058-IV, закріплює, що основним документом для підтвердження стажу роботи є трудова книжка і лише при її відсутності, або відповідних записів у ній, стаж підтверджується згідно із Порядком, затвердженим Постановою КМУ № 637, на підставі дипломів, посвідчень, свідоцтв, а також довідок та інших документів, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

З приводу наведеного суд зазначає, що записами у трудовій книжці позивача підтверджено, що ОСОБА_1 : запис № 1 від 02.06.1985 року - до вступу у Горлівський авторемонтний завод трудового стажу не мав. По 23.05.1987 року служба в рядах Радянської Армії;

- № 2 від 20.08.1990 року - робота у Горлівському авторемонтному заводі на посаді слюсаря з ремонту машин у період з 20.08.1990 року по 06.11.1990 року;

- № 4 - № 5 - навчання на стаціонарному відділенні Горлівського філіалу Донецького політехнічного інституту у період з 01.09.1984 року (наказ № 01-616 від 21.08.1987 року) по 31.07.1991 року (наказ № 559-04 від 25.06.1992 року);

- № 5 від 24.07.1991 року - робота в АТП № 11428 у період з 24.07.1991 року по 08.08.1994 року на посадах майстра; слюсаря по ремонту автомобілів (а.с. 12-18).

Також, як встановлено з представленого позивачем диплому, серія: УВ № 833572, реєстраційний № 12, виданого ОСОБА_1 , позивач у 1984 році вступив до Донецького політехнічного інституту, і у 1991 році закінчив повний курс названого інституту за спеціальністю автомобілі та автомобільне господарство, рішенням державної екзаменаційної комісії від 11 червня 1991 року ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію інженера механіка (а.с. 19).

Таким чином, факт навчання позивача у Автомобільно-дорожньому інституті Державного вищого учбового закладу «Донецький національний технічний університет» у період з 01.09.1984 року по 27.06.1985 року та з 06.07.1987 року по 31.07.1991 року підтверджується насамперед відповідними записами у його трудовій книжці та дипломі.

Згідно із представленою позивачем архівною довідкою № 50 від 04.07.2018 року, за документальними матеріалами архівного фонду, ОСОБА_1 з 01.09.1984 року зарахований студентом 1-го курсу денної форми навчання за спеціальністю автомобільний транспорт Горлівського філіалу Донецького політехнічного інституту (наказ № 01-616 від 21.08.1987 року).

З 27.06.1985 року надана академічна відпустка у зв`язку із призовом у ряди Радянської Армії (наказ №461-04 від 22.06.1985 року);

З 06.07.1987 року поновлений у числі студентів денної форми навчання після академічної відпустки (наказ № 774-04 від 17.07.1987 року);

З 31.07.1991 року відрахований зі складу студентів у зв`язку із закінченням інституту та захистом дипломного проекту, присвоєна кваліфікація інженера-механіка (наказ №559-04 від 25.06.1991 року).

Виданий диплом УВ №833572 від 11.06.1991 року реєстраційний № 12. Підстава - особиста справа №2208.

На підставі наказу № 16 від 02.09.1994 року Горлівський філіал Донецького політехнічного інституту перейменований на Автомобільно-дорожній інститут Донецького Державного технічного університету.

Наказом Міністерства Освіти і Науки від 22.08.2001 року № 605 Донецького державного технічного університету присвоєний статус Національного (ДонНТУ).

На підставі наказу № 64 від 05.12.2006 року Автомобільно-дорожній інститут Донецького національного технічного університету перейменований на Автомобільно-дорожній інститут Державного вищого учбового закладу «Донецький національний технічний університет» (а.с. 20).

Суд зазначає, що вказана довідка містить зазначення про те, що вона видана «державним освітнім закладом вищої професійної освіти «Донецький національний технічний університет» Міністерства освіти і науки Донецької народної республіки» (місцезнаходження: Донецька область, м. Горлівка, вул. Кірова, буд. 51).

З приводу тверджень відповідача про неможливість прийняття означеної архівної довідки, з тих підстав, що її видано на території де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, суд зазначає наступне.

Частиною третьою статті 44 Закону № 1058-ІV передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. Однак, як зазначив відповідач, провести перевірку достовірності документів не має можливості з тих підстав, що первинні документи підприємства знаходяться на непідконтрольній українській владі території.

На підставі пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 (надалі - Порядок № 22-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж.

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно із нормами пункту 4.7 Порядку № 22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Разом з тим, суд зауважує, що право особи на отримання пенсійних виплат не може бути поставлено у залежність від можливості органів Пенсійного фонду України здійснювати ці повноваження (зокрема у зв`язку із проведенням АТО та неможливістю проведення перевірки періодів роботи/навчання, тощо з підстав розташування підприємств, установ, організацій на тимчасово окупованій території України). Неможливість проведення перевірки даних на підприємстві, установі, організації які розташовані на тимчасово окупованій території, не дає підстав для відмови у зарахуванні стажу роботи, при його підтвердженні записами в трудовій книжці, дипломі, тощо, та не може позбавляти особу її конституційного права на соціальний захист.

Так, щодо окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані "намібійські винятки", в яких зазначено про те, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142).

Суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. Більш того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Позивач опинився в ситуації, що, відповідно, позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Відповідно до положень статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України, кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Суд зазначає, що в даному випадку позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову, через неможливість перевірки достовірності періоду та характеру його навчання з тих підстав, що заклад в якому він навчався наразі перебуває на території яка тимчасово не підконтрольна українській владі.

З урахуванням вищенаведених обставин, суд вважає за можливе застосувати вказані загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, які видані на непідконтрольній українській владі території, як доказів, оскільки можливість збору відповідних доказів на такій території може бути значно обмежена, у той час як вони мають істотне, а в деяких випадках і вирішальне значення для реалізації відповідних прав людини.

Вирішуючи питання щодо допустимості та належності доказів у сенсі глави 5 КАС України, суд приймає до уваги наявну в матеріалах справи досліджену судом архівну довідку № 50 від 04.07.2018 року, яка підтверджує факт навчання позивача у Автомобільно-дорожньому інституті Державного вищого учбового закладу «Донецький національний технічний університет» у період з 01.09.1984 року по 27.06.1985 року та з 06.07.1987 року по 31.07.1991 року.

Приймаючи до уваги зазначений доказ, суд також враховує, що у тому становищі, в якому опинився позивач, він був позбавлений можливості отримати офіційні документи щодо періоду та характеру свого навчання, а тому звертаючись до відповідача та суду, надав усі можливі докази, які міг надати у цій ситуації.

Крім того, суд наголошує, що позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться записи про спірні періоди навчання із відомостями, які відповідають вимогам законодавства на підтвердження права на пенсію, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Оцінюючи спірні правовідносини суд приймає до уваги також практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України тощо). Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. Більше того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема Закону № 1058, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

Враховуючи наведене, з урахуванням представлених суду письмових доказів, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено та не надано доказів на підтвердження правомірності відмови позивачеві у проведенні перерахунку раніше призначеної пенсії з урахуванням періоду навчання позивача у Автомобільно-дорожньому інституті Державного вищого учбового закладу «Донецький національний технічний університет» у період з 01.09.1984 року по 27.06.1985 року та з 06.07.1987 року по 31.07.1991 року.

Відповідно до статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Підсумовуючи наведене, суд доходить висновку, що відповідач, користуючись, зокрема, наданими широкими межами розсуду та можливістю вибору різних способів та засобів для дотримання своїх зобов`язань, протиправно не врахував під час вирішення питання про призначення позивачеві пенсії, відомості архівної довідки № 50 від 04.07.2018 року, яка підтверджує факт навчання позивача у Автомобільно-дорожньому інституті Державного вищого учбового закладу «Донецький національний технічний університет» у період з 01.09.1984 року по 27.06.1985 року та з 06.07.1987 року по 31.07.1991 року.

Вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано позовні вимоги та які встановлені з представлених суду доказів, аналізуючи спірний лист-відповідь Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного Фонду України Донецької області № 18642/34-1/02 від 29 липня 2019 року про відмову в проведенні перерахунку пенсії позивачу, суд приходить до висновку, що оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою в якій просив зарахувати до трудового стажу період його навчання та провести перерахунок призначеної пенсії з урахуванням зазначеного періоду навчання, то на думку суду, відповідач, надавши відповідь на підставі ЗУ «Про звернення громадян», в якій фактично відмовив позивачеві у зарахуванні спірного періоду навчання до стажу роботи та здійсненні перерахунку пенсії по суті, роз`яснивши позивачеві право на оскарження зазначеного роз`яснення до ГУ ПФУ в Донецькій області, або до суду, вчинив саме дії, які полягають у відмові у зарахуванні до стажу роботи періоду навчання позивача та проведення перерахунку раніше призначеної пенсії.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови у зарахуванні до стажу роботи позивача періоду його навчання у Автомобільно-дорожньому інституті Державного вищого учбового закладу «Донецький національний технічний університет» у період з 01.09.1984 року по 27.06.1985 року та з 06.07.1987 року по 31.07.1991 року, та проведенні перерахунку призначеної пенсії з урахуванням зазначеного періоду навчання, оскільки відповідач у даному випадку діяв не на підставі, у межах повноважень, та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Разом з тим, оскільки за своєю суттю лист-відповідь відповідача від 29 липня 2019 року № 18642/34-1/02 не є рішенням суб`єкта владних повноважень, суд не вбачає підстав для визнання його протиправним та скасування.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону державний орган може приймати різні рішення.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на встановлені у справі обставини та наведені норми чинного законодавства, якими регулюються спірні відносини, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення/перерахунок пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні чи перерахунку, суд приходить до висновку, що слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 25 липня 2019 року про перерахунок пенсії, з урахуванням висновків суду викладених у мотивувальній частині рішення, щодо врахування під час вирішення питання про перерахунок позивачеві пенсії відомостей архівної довідки № 50 від 04.07.2018 року, якими підтверджується факт навчання позивача у Автомобільно-дорожньому інституті Державного вищого учбового закладу «Донецький національний технічний університет» у період з 01.09.1984 року по 27.06.1985 року та з 06.07.1987 року по 31.07.1991 року.

Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії позивачеві з дня призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком 1 із зарахуванням до пільгового стажу періоду навчання в Автомобільно-дорожньому інституті Державного учбового закладу вищої професійної освіти «Донецький національний технічний університет» з 01.09.1984 року по 27.06.1985 року та з 06.07.1987 року по 31.07.1991 року задоволенню не підлягають, оскільки суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій, і на свій розсуд розраховувати чи враховувати стаж для розрахунку пенсії, та задоволення зазначених вимог свідчитиме про втручання до дискреційних повноважень пенсійного органу, що є неприпустимим.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить з наступного.

Згідно із положеннями частини першої статті 139 КАС України, при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 КАС України встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, частиною 8 статті 139 КАС України передбачено, що у випадку якщо, зокрема, спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Позивачем при зверненні до суду із даним позовом був сплачений судовий збір в сумі 768,40 грн. (а.с. 3).

З урахуванням встановлених обставин у справі, враховуючи, що спір в даному випадку виник внаслідок протиправних дій відповідача, суд приходить до висновку про необхідність покладення на відповідача судових витрат у повному обсязі, а саме в сумі - 768,40 грн., які слід стягнути за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132,159-161,164,192-194,224-228,241-247, 255,253-263,293-295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , зареєстроване фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного Фонду України Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, 27-а, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Маріупольське об`єднане Управління Пенсійного Фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25 липня 2019 року про перерахунок пенсії, з урахуванням висновків суду викладених у мотивувальній частині рішення, щодо врахування під час вирішення питання про перерахунок позивачеві пенсії відомостей архівної довідки № 50 від 04.07.2018 року, якими підтверджується факт навчання ОСОБА_1 у Автомобільно дорожньому інституті Державного вищого учбового закладу «Донецький національний технічний університет» у період з 01.09.1984 року по 27.06.1985 року та з 06.07.1987 року по 31.07.1991 року.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Маріупольського об`єднаного Управління Пенсійного Фонду України Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, 27-а, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , зареєстроване фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення складене у повному обсязі та підписане 20 січня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.Б. Христофоров