Справа № 640/7803/19
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2020-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2020 року м. Київ № 640/7803/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до третя особа: Військової частини НОМЕР_1 Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (Військова частина НОМЕР_2 ) Національне агентство з питань запобігання корупції
про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 (далі-позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач-1), Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (Військова частина НОМЕР_2 ) (далі відповідач-2), за участі третьої особи: Національне агентство з питань запобігання корупції, в якому просить суд:
«Визнати бездіяльність та неналежну діяльність Відповідача 1 - військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) в частині не оформлення надання мені щорічної основної відпустки за 2019 рік згідно графіку щорічних основних відпусток військовослужбовців у 2019 році та розглянутого рапорту від 05 березня 2019 року (вх.№563) - неправомірними і незаконними.
Зобов`язати Відповідача 1 - військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) вчинити дії щодо оформлення надання щорічної основної відпустки за 2019 рік відповідно до рапорту від 05 березня 2019 року (вх.№563) у зручний для мене час.
Стягнути з Відповідача 1 - військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) суму заподіяної мені моральної шкоди, яка дорівнює установленій сумі грошової допомоги для оздоровлення за 2019 рік у розмірі: 19174,65 грн. (дев`ятнадцять тисяч сто сімдесят чотири грн. 65 коп.) з урахуванням коефіцієнту інфляції обчисленого на день винесення судового рішення, а також суму понесених мною судових витрат, які будуть встановлені судом.
Визнати бездіяльність та неналежну діяльність Відповідача 2 - Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (Військова частина НОМЕР_2 ) () в частині розгляду і вирішення питань порушених у скарзі від 02.04.2019 року відповідно до законодавства України - неправомірними і незаконними.»
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю не надання позивачу щорічної основної відпустки, з огляду на встановлені пільги, згідно п. 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також неналежним розглядом скарги позивача з боку Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (Військова частина НОМЕР_2 ).
Відповідач-1 проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав правомірності дій.
Відповідачем-2 у встановлений судом строк відзив не подано.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 з 01.08.1994 проходить військову службу в Збройних Силах України згідно з посвідченням офіцера серії НОМЕР_4 .
З 01.07.2013 набув чинності укладений між позивачем та Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, укладений терміном на 7 років.
З 17.10.2017 позивач проходить службу на посаді старшого офіцера відділу комплектування офіцерами управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині).
05 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Начальника відділу комплектування офіцерським складом управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 із рапортом щодо надання з 11 березня 2019 року щорічної основної відпустки за 2019 рік терміном 45 календарних днів, без урахування 4 днів, які необхідні для проїзду до місця проведення відпустки та назад. Вказав, місце проведення відпустки: с. Малий Березний, Великоберезнянського району Закарпатської області та просив командування врахувати наявність пільги щодо використання чергової щорічної відпустки у зручний для позивача час, згідно ч. 12 ст. 12. Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також на підставі приписів частини 1 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", просив командування при визначені тривалості щорічної відпустки не враховувати святкові дні та час, який необхідний для проїзду до місця проведення відпустки та назад, доповів про запланований під час основної відпустки виїзд за межі України.
Як зазначає позивач в тексті позову, 06 березня 2019 року внаслідок раптового погіршення самопочуття позивача було санітарним автомобілем доставлено до військового госпіталю (в/ч НОМЕР_5 , м. Дніпро) та госпіталізовано до неврологічного відділення з подальшим переведенням до Клініки нейрохірургії і неврології ВМКЦ ПР (м. Одеса), де позивач лікувався в умовах стаціонару включно до 26 березня 2019 року.
Рапорт від 05.03.2019 направлено відповідачу цінним листом №680 з повідомленням про вручення, який отриманий 28 березня 2019 року.
Позивача 29 березня 2019 року ознайомлено із змістом резолюції генерал-лейтенанта Красноока О.Ф. згідно рапорту від 05.03.2019 щодо оголошення наказом вибуття позивача у щорічну відпустку з 30 березня 2019 року.
ОСОБА_1 письмово звернувся до начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 з проханням перенести початок відпустки на кількість днів хвороби - з 03 квітня 2019 року.
Позивач зазначає, відповідачем-1 відповідний наказ, за наслідками розгляду рапорту від 05 березня 2019 року з урахуванням побажань щодо початку щорічної відпустки з 03 квітня 2019 року, виданий не був.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача-1 протиправною, позивач звернувся із скаргою до відповідача-2.
Як зазначає позивач, вказані вище питання, які було порушено в скарзі від 02 квітня 2019 року відповідачем-2 не вирішено та необхідних заходів з приводу їх не вжито.
Вважаючи такі дії та бездіяльність відповідачів протиправними, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Згідно ч. 1 ст. 10№ ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів. Час для проїзду до місця проведення зазначеної відпустки і назад не надається. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Відповідно до ч. 2 ст. 10№ ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.
Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
Пунктом 180 вказаного положення передбачено, що військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з п. 186 положення, щорічна основна відпустка надається згідно з графіком відпусток на наступний рік, що до 1 грудня затверджується командиром (начальником), який має право надавати відпустки військовослужбовцям, і доводиться під підпис до відома кожного військовослужбовця.
Щорічна основна відпустка надається військовослужбовцю з урахуванням необхідності підтримання постійної бойової готовності та проведення заходів з підготовки військових частин, часу використання відпусток у попередньому році, побажань і сімейних обставин військовослужбовця, висновку (постанови) військово-лікарської комісії.
Згідно з п. 188 Положення, облік відпусток, що надаються військовослужбовцям, та постійний контроль за наданням відпусток згідно із затвердженими графіками відпусток здійснюються штабами військових частин. Накази командирів (начальників) військових частин про надання щорічних основних відпусток видаються не пізніше ніж за два тижні до встановленого графіком відпусток строку на підставі рапорту військовослужбовця, розглянутого його прямим начальником.
Відповідно до п. 8.11. Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджена наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, про вибуття військовослужбовців у відпустку, відкликання із щорічних основних відпусток у випадках, визначених пунктом 192-1 Положення, та їх повернення з відпустки оголошується в наказі командира військової частини по стройовій частині.
Згідно пункту 187 Інструкції щорічна основна відпустка переноситься на інший період або продовжується командиром військової частини в разі:
1) захворювання військовослужбовця, на підставі довідки закладу охорони здоров`я, завіреної міським (районним) військовим комісаром, - на кількість діб хвороби військовослужбовця;
2) надання відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, на підставі медичного висновку;
3) виконання військовослужбовцем державних або громадських обов`язків, якщо згідно із законодавством він підлягає звільненню на цей час від виконання обов`язків за посадою зі збереженням грошового забезпечення;
4) збігу щорічної основної відпустки з відпусткою у зв`язку з навчанням.
Так, судом встановлено, що позивач звернувся 29.03.2019 до начальника штабу військової частини НОМЕР_1 з довідкою поліклініки Дніпропетровського військового госпіталю (військова частина НОМЕР_5 ) про звільнення позивача від виконання військових обов`язків з 29.03.2019 по 02.04.2019 з проханням перенести відпустку на 03.04.2019.
З вищевикладених норм вбачається, що щорічна основна відпустка переноситься на інший період або продовжується командиром військової частини в разі захворювання військовослужбовця, на підставі довідки закладу охорони здоров`я, завіреної міським (районним) військовим комісаром, - на кількість діб хвороби військовослужбовця.
В свою чергу, суд зазначає, що щорічна основна відпустка надається військовослужбовцям з урахуванням необхідності підтримання постійної бойової готовності частини, а також з урахуванням наявності особливого періоду у зв`язку з оголошенням мобілізації.
В даному випадку, законодавцем надано право командирам військових частин обмежувати термін перебування військовослужбовців у відпустках, регулювати період їх надання, а також надано право відкликати військовослужбовців з відповідних відпусток.
Водночас, вказане право не є абсолютним та має застосовуватися у чітко передбачених законом випадках та з обов`язковим мотивуванням у відповідному рішенні (наказі) командира військової частини необхідності вчинення таких дій.
При цьому, з матеріалів справи вбачається відсутність відповідного рішення командира військової частини, яким обґрунтовано причини ненадання позивачу щорічної відпустку з 03.04.2019, що на думку суду є порушенням гарантованого права військовослужбовця на отримання відпустки.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій надається пільга з використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Водночас, відповідно до пунктів 17, 18 статті 101 Закону № 2011 в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В свою чергу, чинним законодавством не передбачено обов`язку командира військової частини додатково погоджувати особисто із військовослужбовцем дату початку та термін щорічної відпустки, оскільки фактичне вибуття у відпустку, має відбуватись у відповідності до плану графіку відпусток відповідної військової частини, затвердженого у відповідності до п. 168 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Крім того, згідно з пунктом 188 Положення накази командирів (начальників) військових частин про надання щорічних основних відпусток видаються не пізніше ніж за два тижні до встановленого графіком відпусток строку на підставі рапорту військовослужбовця, розглянутого його прямим начальником.
Суд зазначає, що звернення позивача 29.03.2019 із рапортом про надання щорічної відпустки з 03.04.2019 року фактично унеможливили виконання відповідачем-1 приписів п. 188 Положення.
Також, суд враховує, у рішенні Європейського суду з прав людини від 22.03.2012 року по справі «Konstantin Markin v. Russia» (заява №30078/06) Європейський суд з прав людини вказував, що держава може встановлювати певні обмеження прав військовослужбовців, якщо існує реальна загроза боєздатності збройних сил, оскільки належне функціонування армії навряд чи можливо уявити без правових норм, покликаних попереджати її підрив військовослужбовцями. Суд, однак, уточнив, що національні органи влади не можуть посилатися на такі норми для позбавлення сенсу здійснення окремими членами збройних сил свого права на повагу їхнього сімейного або особистого життя, яке може бути застосовано до військовослужбовців в такій же мірі, як і до інших осіб, які перебувають під юрисдикцією держави.
Отже, з системного аналізу вищевикладених норм, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині зобов`язання вчинити дії щодо оформлення надання щорічної основної відпустки за 2019 рік відповідно до рапорту від 05.03.2019 в зручний для позивача час, задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає, що вони є похідними від позовних вимог, в задоволенні яких судом відмовлено, а відтак вказані вимоги теж не підлягають задоволенню.
Позовні вимоги до відповідача-2 в частині визнання бездіяльності та неналежної діяльності відповідача 2 - Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (Військова частина НОМЕР_2 ) в частині розгляду і вирішення питань, порушених у скарзі від 02.04.2019 року, відповідно до законодавства України - неправомірними і незаконними задоволенню не підлягають, оскільки листом від 16.04.2019 №116/9/кц/1/2043 відповідачем-2 розглянуто звернення повивача, про що останнього повідомлено.
Інші доводи позивача щодо неналежних дій відповідача-2 ґрунтуються на припущеннях позивача.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_6 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 29.03.2019 про надання щорічної відпустки за 2019 рік з 03.04.2019.
3. В решті позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.К. Каракашьян