Справа № 160/10207/19
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2020-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні в м. Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
18.10.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, щодо не зарахування до загального страхового стажу періоди роботи з 09.08.1978 року по 12.02.1987 року,
- зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу період роботи з 09.08.1978 року по 12.02.1987 року на ВТО «Техремкузмаш» (Дніпропетровське виробничо-технічне підприємство у складі Дніпропетровського виробничого об`єднання по випуску важких пресів).
Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20.05.2019 року він звернувся до Пенсійного фонду України, щодо розрахунку загального страхового стажу. Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 1796/Б-08 від 27.05.2019 року позивачу було надано роз`яснення, що за результатами розгляду трудової книжки йому не були зараховані до загального страхового стажу періоди роботи з 09.08.1978 року по 12.02.1987 року у ВТО «Техремкузмаш» з причини суттєвих розбіжностей у датах запису про звільнення. Позивач вважає відмову відповідача неправомірною, оскільки відповідно до статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. В трудовій книжці позивача зазначено, що він дійсно працював на ВТО «Техремкузмаш» в період з 09.07.1978 року, а певні неточності в записах про звільнення не можуть бути підставою для позбавлення його права на соціальний захист. З урахуванням викладеного позивач просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.11.2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
18.12.2019 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив на адміністративний позов, в обґрунтування якого зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону №1058-ІV. За результатами розгляду трудової книжки позивача від 11.01.1978 року йому не були зараховані до загального трудового стажу періоди роботи з 01.10.1992 року по 25.10.1993 року в АП ДСПО з причини нечіткої печатки, якою завірено запис про звільнення; з 09.08.1978 року по 12.02.1987 року (таку дату звільнення зазначено у трудовій книжці) у ВТО «Техремкузмаш» з причини суттєвих розбіжностей у датах запису про звільнення. ОСОБА_1 25.04.2019 року звернувся до відповідача із відповідною заявою та надав архівні довідки - №9 від 24.03.2019 року надану ТОВ «БАД Детальсервіс» та № 03 44/Б-290т від 25.04.2019 року надану Архівним управлінням Дніпровської міської ради. З 01.05.2019 року проведено перерахунок пенсії по стажу з додаванням періоду роботи з 01.10.1992 року по 25.10.1993 року. Таким чином, загальний страховий стаж ОСОБА_1 склав 30 років 08 місяців, розмір пенсії - 2203,02 грн. Довідку №03-44/Б-290т від 25.04.2019 надану Архівним управління: Дніпровської міської ради не було взято до уваги, оскільки в архівних документа відсутня дата звільнення. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що діяв правомірно, отже підстави для задоволення позовних вимог відсутні, у зв`язку з чим просить відмовити задоволенні позовних вимог.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком, яка була призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон №1058).
Загальний страховий стаж зарахований відповідачем складає 30 років 08 місяців.
При цьому позивачу не було зараховано до загального страхового стажу період його роботи з 09.08.1978 року по 12.02.1987 року у ВТО «Техремкузмаш» у зв`язку з наявністю суттєвих розбіжностей у датах запису про звільнення.
Не погодившись із такими діями відповідача позивач звернувся до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, з яким кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення. Реалізація цього обов`язку здійснюється органами державної влади відповідно до їх повноважень.
Надане вищевказаною статтею право деталізоване у Законах України від 05.11.1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788) та від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).
Закон України «Про пенсійне забезпечення» відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій, спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих; та гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
Згідно із ст. 1 Закону №1788 громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Частиною 1 статті 26 Закону №1058 визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема:
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.
Відповідно до ст. 7 Закону №1788 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.
Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Так, пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі - Порядок № 637), встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.
Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
Судом було досліджено копію трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 в межах спірного періоду роботи та встановлено наступні обставини.
09.08.1978 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду «техника-технолога группы станков с ЧПУ цеха № 4» (мовою оригіналу) у ВТО «Техремкузмаш» (запис № 3).
29.12.1978 року позивач був призначений «техником-технологом участка по наладке оборудования с ЧПУ этого же цеха» (мовою оригіналу) у ВТО «Техремкузмаш» (запис № 4).
01.11.1979 року позивач був переведений «наладчиком КИП и А пятого розряда цеха № 4» (мовою оригіналу) - запис № 5.
27.02.1981 року позивачу було присвоєно 6 розряд «наладчика КИП и А в том же цехе», про що зроблено запис № 7.
Запис № 8 викладено в такій редакції «Уволен в связи с переводом на работу в ДЦТО по распоряжению МС и ИП» п. 5 ст. 36 КЗоТ УССР» (мовою оригіналу).
При цьому у верхньому правому куті ст. 6-7 виконано напис «Запись в пункте 8 не считать» (мовою оригіналу) та проставлено печатку відділу кадрів.
Відповідно до запису № 9 позивач був звільнений з 12.02.1987 року у зв`язку з набранням законної сили вироком суду за п. 7 ст. 36 КЗпП на підставі наказу № 108к від 30.07.1987 року.
Відповідач вважає, що період страхового стажу з 09.08.1978 року по 12.02.1987 року не можливо зарахувати до загального страхового стажу, оскільки наявні суттєві розбіжності у датах запису про звільнення, при цьому архівні документи також не містять дати звільнення позивача.
Також судом було досліджено копію архівної довідки від 25.04.2019 року № 03-44/Б-290т, в якій зазначено, що в архівному фонді «Дніпропетровське виробничо-технічне підприємство Дніпропетровського виробничого об`єднання з випуску важких пресів» в особових картках працівників, звільнених у 1987 році, є відомості про те, що « ОСОБА_1 » ІНФОРМАЦІЯ_1 : 09 серпня 1978 року прийнятий «техником-технологом в цех № 4» (російською мовою), табельний номер 2835, (наказ від 08 серпня 1978 року № 278) та звільнений (дата звільнення відсутня) «в связи с вступлением в законную силу приговора суда» згідно п. 7 ст. 36 КЗпП УРСР (наказ від 30 липня 1987 року № 108 к).
До вказаної архівної довідки також додано копію розпорядження № 108К від 30.07.2019 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 був звільнений на підставі вироку суду від 15.05.1987 року, при цьому безпосередня дата з якої було звільнено позивача в зазначеному документі не проставлена.
З приводу наведеного суд вважає за необхідне зазначити, що порядок ведення трудових книжок, був врегульований Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162 (надалі - Інструкція № 162), та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (надалі - Інструкція № 58), що були чинними на час виникнення спірних правовідносин.
Згідно з 2.3 Інструкції № 162, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - в день звільнення мають точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи вчиняються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору.
Аналогічна норма міститься також в пункті 2.4 Інструкції № 58, відповідно до якої усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Одночасно з цим судом було встановлено, що в розпорядженні № 108к від 30.07.1987 року про припинення трудового договору з позивачем відсутні відомості про дату, з якої було звільнено позивача, з огляду на що дата звільнення 12.02.1987 року, яка проставлена у записі № 9 трудової книжки позивача є такою, що проставлена без достатніх підстав.
Як вбачається із запису № 9 у трудовій книжці НОМЕР_1 та розпорядженні № 108к від 30.07.1987 року про припинення трудового договору, позивача було звільнено у зв`язку з набранням законної сили вироком суду за п. 7 ст. 36 КЗпП.
Відповідно до п. 7 ст. 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи.
З розпорядження № 108к від 30.07.1987 року про припинення трудового договору вбачається, що вирок суду було винесено 15.05.1987 року, при цьому дата набрання вироком законної сили відсутня.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Суд вважає, що неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
При цьому і трудова книжка позивача і архівна довідка від 25.04.2019 року № 03-44/Б-290т містять чіткі відомості про прийняття 09.08.1978 року позивача на роботу на ВТО «Техремкузмаш», помилка відповідальної особи підприємства, внаслідок якої в розпорядженні про припинення трудового договору відсутня дата звільнення не може бути підставою для незарахування до загального страхового стажу позивача всього періоду роботи з 09.08.1978 року по 1987 рік.
Визначаючи дату, до якої позивачу має бути зарахований стаж його роботи на підприємстві ВТО «Техремкузмаш», суд виходив із того, що за приписами п. 7 ст. 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено до певного виду покарання, яке виключає можливість продовження його роботи.
Одночасно з цим відомості про дату набрання законної сили вироком суду щодо позивача в матеріалах справи відсутні, позивачем також не надано будь-якої інформації з цього приводу, при цьому дата звільнення позивача, яка занесена до трудової книжки, а саме 12.02.1987 року передує даті винесення вироку суду (15.05.1987 року), отже не може бути достовірною датою припинення трудових відносин.
Відповідно до п. 2 ст. 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З урахуванням наведених обставин та з метою забезпечення ефективного судового захисту порушених прав позивача, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та зарахувати стаж роботи позивача на підприємстві ВТО «Техремкузмаш» 09.08.1987 року по 15.05.1987 року (дату винесення вироку суду).
Щодо позовних вимог про скасування рішення Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування до загального страхового стажу періоди роботи з 09.08.1978 року по 12.02.1987 року суд вважає за необхідне зазначити, що лист Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 18.11.2019 року № 3449/Б-08 носить роз`яснювальний характер та не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні ст. 5 КАС України та не має будь-яких правових наслідків для позивача, з урахуванням чого суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення цієї частини позовних вимог.
З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 768,40 грн.
Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань в сумі 384,2 грн. (50%).
Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
В задоволенні решти вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Серьогіна