Справа № 200/13388/19-а
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2020-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2020 р. Справа№200/13388/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Бабіча С.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області (далі - відповідач), в якому (з урахуванням уточнень від 12.12.19 р., які були прийняті судом) просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління про відмову в призначенні виплати всіх видів державних соціальних допомог та пенсій внутрішньо переміщеним особам згідно протоколу № 59 від 30.06.2017 року та згідно протоколу №62 від 07.08.2018 року, яким позивачці відмовлено в призначенні допомоги на дитину як одинокій матері та виплаті позивачці та її сину, ОСОБА_2 , адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам;

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Управління № 62, яким позивачці було припинено нарахування та виплату всіх видів соціальних допомог;

- зобов`язати Управління поновити та виплатити позивачці заборгованість по зазначеним вище соціальним допомогам за період з 30 червня 2017 року та виплатити недоплачені суми страхових виплат з 30 червня 2017 року, з нарахуванням та виплатою компенсації втрати частини страхових виплат у зв`язку з порушенням строків їх виплати із урахуванням компенсації, яка провадиться відповідно до Закону України від 19.10.2000 р. №2050-111 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабміну від 21.02.2001 р. №159;

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління від 06.08.2018 р. №69 про скасування дії довідок ВПО відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її малолітнього сина, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- зобов`язати Управління відновити дію довідки ВПО позивача та її малолітнього сина, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та внести інформацію щодо реєстрації позивача та її малолітнього сина, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 як внутрішньо переміщених осіб до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона та її неповнолітній син є внутрішньо переміщеними особами.

Перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області як утримувачка соціальної допомоги як одинокій матері на дитину ОСОБА_2 та адресної допомоги внутрішньо переміщеній особі.

Позивач вказує, що з червня 2017 року безпідставно були припинені всі соціальні виплати, на її звернення на «Урядову Гарячу лінію» з цього приводу на дали жодного результати.

У зв`язку з цим вона звернулась за правовою допомогою до адвоката, який 07 липня 2019 року здійснив в її інтересах адвокатський запит, в якому просив повідомити на якій правовій підставі ОСОБА_1 було припинено нарахування та виплату державної допомоги як одинокій матері, а також щомісячної адресної допомоги, як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово- комунальних послуг.

На вказаний запит відповідачем було надано лист від 15.10.2109 р. №6896/0210 згідно до змісту якого встановлено, що 27.06.2018 р. до управління від Державної прикордонної служби в України надійшла інформація щодо перетину кордону ОСОБА_1 за даними бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» та відсутності її за місцем фактичного перебування понад 60 днів. На підставі ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» керівником управління було прийняте рішення щодо скасування довідки внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 № від 06.09.2016р. 07.08.2018р. згідно абз. 4 п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 №365, рішенням комісії №62 було припинено нарахування та виплата всіх видів державних соціальних допомог ОСОБА_1 .

Позивач вважає, такі дії відповідача протиправними та такими, що позбавляють її та сина конституційного права на отримання усіх видів державних соціальних допомог та пенсій, а саме державної допомоги одинокій матері та адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам згідно до чинного законодавства України.

Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній зазначив, що позивач 07.11.2016 року звернулась до відповідача з заявою про призначення допомоги при народженні дитини, допомоги на дітей одиноким матерям та державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям.

Відповідач зазначив, що у зв`язку з тим, що позивач має статус внутрішньо переміщеної особи та відповідно до пункту 7 постанови КМУ від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» спеціалістами відповідача було проведено перевірку фактичного місця проживання, відповідно до якої встановлено, що позивач разом з дитиною за вказаною адресою не проживає, про що було складено акт матеріально-побутових умов сім`ї та зроблено відповідний запис.

Позивачу було залишене повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з дати складання акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї з`явитися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації.

Позивач не з`явилась у встановлений законодавством термін. В зв`язку з цим на підставі пункту 13 Постанови, на засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, було прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні всіх видів державних соціальних допомог (рішення комісії № 59 від 30.06.2017 року).

Крім того, відповідачем було отримано лист Державної прикордонної служби України з інформацією щодо перетину державного кордону України ОСОБА_1 . Більш ніж 60 днів поспіль позивач перебувала на тимчасово непідконтрольній території. Від позивача заяви про повернення до покинутого місця проживання або продовження строку відсутності за місцем проживання до 90 днів не надходило. Керуючись пунктом 3 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно з якими підставою для скасування дії довідки про взяття на облік ВПО та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб, є повернення особи до покинутого місця постійного проживання. Таким чином, керівником управління було прийняте рішення щодо скасування довідки внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 № від 06.09.2016 року.

07 серпня 2018 року згідно абзацу четвертому пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.06.2016 року № 365, рішенням комісії № 62 було припинено нарахування та виплата всіх видів державних соціальних допомог, було скасовано дію довідки внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, відповідач просить суд позовні вимоги залишити без задоволення.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі № 200/13388/19-а за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі її обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Позивач - ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 (а.с. 10-12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року позивач народила дитину - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 24 жовтня 2016 року, що видане Селидівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області (а.с. 15).

Як видно з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька, відповідно до частини першої статті 135 Сімейного Кодексу України, відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Позивач та її дитина є внутрішньо переміщеними особами, згідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 06 вересня 2016 року та № від 29 листопада 2016 року, перемістились з тимчасово окупованої території АДРЕСА_1 та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.13-14).

Місто Горлівка, Донецької області включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р.

07 листопада 2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини, допомоги на дітей одиноким матерям та державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям (а.с.59).

Рішеннями управління про призначення дороги сім`ям з дітьми від 23 січня 2017 року призначена допомога на дітей одиноким матерям та допомога при народженні дитини ОСОБА_1 (а.с. 82).

Рішенням управління про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї призначено соціальну допомогу з 01.11.2016 року включно по 30.04.2017 року (а.с.87).

Судом встановлено, що відповідачем 06.06.2017 року складено акт про обстеження матеріально - побутових умов сім`ї, відповідно до якого встановлено відсутність позивача та її дитини за адресою АДРЕСА_2 . Залишено повідомлення про відвідування інспектора. У встановлений законодавством термін ОСОБА_1 не з`явилась (а.с. 90).

Відповідно до витягу з протоколу № 59 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування від 30.06.2017 року вбачається, що комісія вирішила відмовити внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які фактично не проживають за адресами, вказаними в довідках внутрішньо переміщених осіб у призначенні всіх видів державних соціальних допомог та пенсій (а.с. 91).

Рішенням управління соціального захисту населення Мар`їнської державної адміністрації Донецької області про відмову в призначенні соціальної допомоги від 03.07.2017 року було відмовлено позивачу в призначенні допомоги згідно з Постанови КМУ від 24.03.2003 року № 250 малозабезпеченим сім`ям, із зазначенням того, що заявник не проживає за даною адресою згідно протоколу № 59 від 30.06.2017 року (а.с. 100).

Рішенням управління соціального захисту населення Мар`їнської державної адміністрації Донецької області про відмову в призначенні соціальної допомоги від 03.07.2017 року було відмовлено в призначенні допомоги згідно з Постанови КМУ від 27.12.2001 року № 1751 одиноким матерям, із зазначенням того, що заявник не проживає за даною адресою згідно протоколу № 59 від 30.06.2017 року (а.с. 101).

Відповідно до витягу з протоколу № 62 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо особам за місцем їх фактичного проживання/перебування від 07 серпня 2018 року, заслухавши про розгляд рішення управління соціального захисту населення Мар`їнської державної адміністрації Донецької області від 06 серпня 2018 року № 69 про скасування дії довідок ВПО, відповідачем було вирішено, на підставі абз. 4 п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 №365, рішенням комісії №62 було припинено нарахування та виплата всіх видів державних соціальних допомог ОСОБА_1 (а.с.22, 92, 93).

Як пояснив відповідач, окремого рішення на підставі протоколу № 62 від 07.08.2018 року не приймалось, отже, вказане рішення прийнято у протокольній формі.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно статті 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі Закон № 2811-XII).

Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Закон України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» (далі - Закон №1768) спрямований на реалізацію конституційних гарантій права громадян на соціальний захист - забезпечення рівня життя не нижчого від прожиткового мінімуму шляхом надання грошової допомоги найменш соціально захищеним сім`ям.

Статтею 1 Закону №1768 визначено, що державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям - це щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї.

Сім`я - це особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Права члена сім`ї має одинока особа.

Малозабезпечена сім`я - це сім`я, яка з поважних або незалежних від неї причин має середньомісячний сукупний доход нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї

Прожитковий мінімум для сім`ї є визначена для кожної сім`ї залежно від її складу сума прожиткових мінімумів, розрахованих та затверджених відповідно до Закону України "Про прожитковий мінімум" для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення

Право на державну соціальну допомогу мають малозабезпечені сім`ї, які постійно проживають на території України, що передбачено ст. 3 Закону №1768.

Статтею 4 Закону №1768 визначено, що заява про надання державної соціальної допомоги подається уповноваженим представником сім`ї до місцевої державної адміністрації або до виконавчого комітету сільської, селищної ради. Виконавчий комітет сільської, селищної ради передає заяву про надання державної соціальної допомоги до місцевої державної адміністрації.

У заяві дається згода сім`ї на збір інформації про неї, про її власність, доходи та майно, що необхідна для мети цього Закону.

До заяви про надання державної соціальної допомоги додаються:

- документ, що посвідчує особу;

- довідка про склад сім`ї. До складу сім`ї включаються чоловік, дружина; рідні, усиновлені діти цих осіб віком до вісімнадцяти років, а також діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних, вищих навчальних закладах I - IV рівнів акредитації до досягнення двадцяти трьох років і які не мають власних сімей; неодружені повнолітні діти, які визнані особами з інвалідністю з дитинства I та II груп або особами з інвалідністю I групи і проживають разом з батьками; непрацездатні батьки чоловіка та дружини, які проживають разом з ними і перебувають на їх утриманні у зв`язку з відсутністю власних доходів; особа, яка проживає разом з одинокою особою з інвалідністю I групи і здійснює догляд за нею; жінка та чоловік, які проживають однією сім`єю, не перебувають у шлюбі, але мають спільних дітей. При цьому до складу сім`ї включаються незалежно від місця проживання (перебування) або реєстрації діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних, вищих навчальних закладах I - IV рівнів акредитації до досягнення двадцяти трьох років і не мають власних сімей. До складу сім`ї не включаються особи, які перебувають на повному державному утриманні;

- декларація про доходи та майно осіб, які входять до складу сім`ї (в декларацію не включаються державна соціальна допомога, призначена відповідно до цього Закону; нарахована субсидія за спожиті житлово-комунальні послуги; сплачені членами сім`ї аліменти, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, на час її проведення);

- довідка про наявність та розмір земельної частки (паю);

- довідка встановленої форми про безпосередню участь особи в антитерористичній операції.

Форми заяви, довідки про склад сім`ї, декларації про доходи та майно встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Місцеві державні адміністрації для мети цього Закону мають право користуватися всіма офіційними джерелами інформації, в тому числі й інформацією органів доходів і зборів.

Державна соціальна допомога призначається з місяця звернення, якщо протягом місяця подано всі необхідні документи.

Рішення про призначення державної соціальної допомоги чи про відмову в її наданні приймається місцевою державною адміністрацією протягом десяти календарних днів і наступного після його прийняття дня надсилається уповноваженому представнику малозабезпеченої сім`ї.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.

Рішення про відмову в наданні державної соціальної допомоги має бути вмотивованим і містити роз`яснення порядку його оскарження.

Порядок призначення та виплати державної соціальної допомоги встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Державна соціальна допомога призначається на шість місяців (ст. 6 Закону №1768)

Вказані норми Закону 1768 кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 р. № 250, який затверджено на виконання статті 4 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (надалі - Закон № 2811-XII). Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно з частиною першою статті 1 зазначеного Закону громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Відповідно до Конституції України гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей, забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення встановлює Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», абзацом 5 статті 1 якого визначено, що роботу щодо призначення та виплати державної допомоги сім`ям з дітьми організовує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Статтею 5 зазначеного Закону на органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновлювачів, опікуна, піклувальника) покладений обов`язок призначення та виплати всіх видів державної допомоги сім`ям з дітьми.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» покриття витрат на виплату державної допомоги сім`ям з дітьми здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів.

Так, згідно з частиною 1 статті 1 Закон України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно з пунктом 2, 5 частиною 1 статті 3 Закону 2811 видами державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога при народженні дитини та допомога на дітей одиноким матерям. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною (стаття 4 Закону 2811).

Право, умови, розмір, підстави припинення (зупинення) допомоги на дітей одиноким матерія визначено розділом V-A Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми"

Статтею 18-1 Закону 2811 визначено, що право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами і в установленому законодавством порядку, відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.

Статтею 18-2 Закону передбачено, що допомога на дітей одиноким матерям призначається за наявності витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідки про народження, виданої виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) ради, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або документа про народження, виданого компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку.

Допомога на дітей одиноким матерям призначається незалежно від одержання на дітей інших видів допомоги, передбачених цим Законом.

Згідно статті 18-3 Закону 2811 допомога на дітей одиноким матерям, які мають дітей віком до 18 років (якщо діти навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних, а також вищих навчальних закладах I - IV рівнів акредитації, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років), надається у розмірі, що дорівнює різниці між 100 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та середньомісячним сукупним доходом сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців.

Статтею 18-4 Закону 2811 передбачено, що виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; позбавлення отримувача допомоги волі за вироком суду; скасування рішення про усиновлення дитини або визнання його недійсним; реєстрації дитиною шлюбу до досягнення нею 18-річного віку; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності у випадках, передбачених законом; смерті дитини; смерті отримувача допомоги.

Виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) призупиняється у разі: тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового працевлаштування дитини.

У разі припинення дії обставин, передбачених частиною другою цієї статті, виплата допомоги поновлюється за письмовою заявою отримувача допомоги до органу, який призначає допомогу, з місяця, що настає за місяцем, в якому припинилася дія зазначених обставин.

Припинення або призупинення виплати допомоги здійснюється на підставі відомостей про обставини, зазначені у частинах першій та другій цієї статті, з місяця, що настає за місяцем, в якому було виявлено зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.

На виконання статті 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751 затверджений Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, пунктом 2 якого на управління праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі створення) рад (далі - органи соціального захисту населення) покладений обов`язок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми (далі Порядок 1751).

Згідно п. 33 Порядку 1751 право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини) відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.

Право на допомогу на дітей одиноким матерям (батькам) має мати (батько) дітей у разі смерті одного з батьків, яка (який) не одержує на них пенсію в разі втрати годувальника, соціальну пенсію або державну соціальну допомогу дитині померлого годувальника, передбачену Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю».

Положеннями п. 34 Порядку у редакції, що діяла на час звернення до суду з даним позовом та діє на даний час, передбачено, що допомога на дітей одиноким матерям, одиноким усиновлювачам, матерям (батькам) у разі смерті одного з батьків, які мають дітей віком до 18 років (якщо діти навчаються за денною формою у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної) та вищої освіти, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років), надається у розмірі, що дорівнює різниці між 100 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та середньомісячним сукупним доходом сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців.

Середньомісячний сукупний дохід сім`ї визначається згідно з Методикою обчислення сукупного доходу сім`ї для всіх видів соціальної допомоги на підставі довідки про доходи і декларації про доходи та майновий стан осіб, що звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги. До складу сім`ї особи, що звертається за призначенням зазначеної допомоги, включаються чоловік (дружина); рідні, усиновлені та підопічні діти віком до 18 років, а також діти віком до 23 років, які навчаються за денною формою у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної) та вищої освіти і не мають власних сімей незалежно від місця проживання або реєстрації; неодружені повнолітні діти, які визнані особами з інвалідністю з дитинства I та II групи або особами з інвалідністю I групи і проживають разом з батьками; непрацездатні батьки чоловіка та дружини, які проживають разом з ними і перебувають на їх утриманні у зв`язку з відсутністю власних доходів; жінка та чоловік, які проживають однією сім`єю, не перебувають у шлюбі, але мають спільних дітей. До складу сім`ї не включаються особи, які перебувають на повному державному утриманні.

Пунктом 35 Порядку № 1751 передбачено, що для призначення допомоги на дітей одиноким матерям до органу соціального захисту населення подаються такі документи: 1) заява про призначення допомоги, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики; 2) витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідка про народження, видана виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) рад, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або документ про народження, виданий компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку; 3) копія свідоцтва про народження дитини; 4) довідка про реєстрацію місця проживання матері та дитини. У разі неможливості одержати таку довідку допомога призначається на підставі висновку про початкову оцінку потреб дитини та сім`ї, наданого центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, із зазначенням факту проживання дитини з матір`ю. Якщо дитина навчається за межами населеного пункту, в якому проживає мати, і не перебуває на повному державному утриманні, подається довідка про реєстрацію місця проживання матері та довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування (навчання) дитини.

Відповідно до п. 36 Порядку № 1751 допомога на дітей одиноким матерям призначається з місяця, в якому було подано заяву з усіма необхідними документами, та виплачується щомісяця по місяць досягнення дитиною 18-річного віку (якщо діти навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах I - IV рівня акредитації, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років) включно.

Допомога виплачується протягом шести календарних місяців.

З системного аналізу норм чинного законодавства встановлено, що для громадян України єдиною обов`язковою умовою, яка надає право на отримання вказаної державної допомоги, є виховання та проживання у сім`ї неповнолітньої дитини.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач та її неповнолітня дитина є громадянами України, мають такі ж самі конституційні права як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги на дітей одиноким матерям, за ознакою місця проживання (перебування).

Пунктом 36 Порядку № 1751 визначені вичерпні підстави припинення виплати допомоги на дітей одиноким матерям (батькам), а саме, виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; позбавлення волі отримувача допомоги за вироком суду; скасування рішення про усиновлення дитини або визнання його недійсним; реєстрації дитиною шлюбу до досягнення нею 18-річного віку; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності у випадках, передбачених законом; смерті дитини; смерті отримувача допомоги. Виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) зупиняється у разі: тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового працевлаштування дитини.

Тобто, нормами чинного законодавства не передбачена така умова припинення виплати допомоги одинокій матері як непроживання за вказаною адресою чи скасування довідки внутрішньо переміщеної особи.

Так, з матеріалів справи встановлено, що 07.11.2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення допомоги при народження дитини, допомоги на дітей одиноким матерям та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.

Однак рішеннями про відмову в призначенні соціальної допомоги від 03.07.2017 року ОСОБА_1 відмовлено в призначенні допомоги на дітей одиноким матерям та допомоги малозабезпеченим сім`ям, так як заявниця не проживає за вказаною адресою згідно протоколу № 59 від 30.06.2017 року (а.с. 101, 102).

Водночас, суд зазначає, що Законами України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" такої підстави для відмови у призначенні допомоги дітей одиноким матерям не передбачено.

Також суд звертає увагу, що відповідач має право відмовити у призначенні державної допомоги лише відповідно до вимог закону.

Рішення про відмову в наданні державної соціальної допомоги має бути вмотивованим і містити роз`яснення порядку його оскарження.

Крім цього, відповідачем не надано жодних пояснень щодо того яким чином могло бути прийнято рішення у протокольній формі 07.08.2018 року про припинення/відмову у призначенні всіх видів державних соціальних допомог та пенсій внутрішньо переміщеним особам - позивачу та її дитині, якщо виплату відповідних видів соціальних допомог вже було припинено раніше, спріними рішеннями про відмову в призначенні соціальної допомоги від 03.07.2017 року

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005 якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

У справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

Враховуючи викладене спірні рішення про відмову в призначенні соціальної допомоги від 03.07.2017 року та рішення засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх у формі протоколу № 62 від 07.08.2018 року про припинення/відмову у призначенні всіх видів державних соціальних допомог та пенсій внутрішньо переміщеним особам - позивачу та її дитині є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати, суд зазначає про наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Стаття 2 Закону № 2050-ІІІ визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

За правилами статті 3 цього закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Тобто, положення зазначених статей Закону № 2050-ІІІ встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців, дається визначення поняття "доходи" для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Відповідно до ст. 4 Закону №2050-ІІІ, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Отже, основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі соціальних виплат) та 2) виплата нарахованих доходів.

Пункти 1, 2 цього Порядку №159 відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Згідно пункту 4 Порядку №159 визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Отже, значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід.

Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Проте, суд зазначає, що жодного нарахування доходів у вигляді соціальних виплат позивачу за спірний період не відбулось, оскільки такі виплати та їх нарахування було припинено відповідними спірними рішеннями.

Відповідно до ст.7 Закону № 2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Таким чином, до того як відповідні суми виплат будуть нараховані вимога про їх виплату з компенсацією є передчасною.

Крім цього, позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу страхові виплати з червня 2017 року з нарахуванням та виплатою компенсації втрати частини страхових виплат, проте, питання щодо страхових виплат не є предметом розгляду даної справи.

За таких обставин, позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу страхові виплати з червня 2017 року з нарахуванням та виплатою компенсації втрати частини страхових виплат у зв`язку з порушенням строків їх виплати задоволенню не підлягають.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Законом України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII) закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Частиною 1 статті 1 Закону № 1706-VII передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Обєднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Згідно статті 4 Закону № 1706-VII VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Кожна дитина, у тому числі яка прибула без супроводження батьків, інших законних представників, отримує довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Згідно статті 7 цього Закону Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Статтею 14 Закону № 1706-VII передбачено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 12 № 1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа подала завідомо недостовірні відомості.

За абзацом 7 частини 1 статті 12 Закону № 1706-VII рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 (далі - Порядок № 509).

Згідно пункту 3 Порядку № 509, заява про взяття на облік повинна містити таку інформацію про заявника, зокрема, відомості про зареєстроване та фактичне місце проживання.

Пунктом 7-1 Порядку № 509 визначено, що у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст. 12 Закону № 1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа:

1) подала заяву про відмову від довідки;

2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину;

3) повернулася до покинутого місця постійного проживання;

4) виїхала на постійне місце проживання за кордон;

5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

У разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

Інформацією, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання, є:

дані, отримані з відповідних державних реєстрів;

дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування;

дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з громадськими об`єднаннями, волонтерськими, благодійними організаціями, іншими юридичними та фізичними особами, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам відповідно до статті 16 цього Закону.

У разі наявності у внутрішньо переміщеної особи обґрунтованих причин для продовження строку її відсутності за місцем проживання понад 60 днів така особа звертається з відповідною письмовою заявою за місцем проживання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад. У такому разі строк відсутності внутрішньо переміщеної особи за місцем проживання може бути збільшено до 90 днів.

Зі спірного рішення № 69 від 06.08.18 р. та доданих до нього документів судом встановлено, що відповідачем отримано інформацію від Держприкордонслужби, серед іншого про те, що позивач та її дитина більш ніж 60 днів поспіль перебували на тимчасово непідконтрольній території.

Таким чином, рішення № 69 від 06.08.18 р. прийнято відповідачем у межах чинного законодавства України.

Проте, суд зазначає, що реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України від 11.12.2003 № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (далі - Закон № 1382-IV), не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону № 1382-IV, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що позивач отримала таку допомогу в іншому органі соціального захисту населення на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Суд критично ставиться до посилання відповідача на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365, оскільки зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, а саме Законом № 2811-XII.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, приймаючи до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушена була змінити місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та докласти значних зусиль для отримання відповідної соціальної допомоги (що мало наслідком неможливість своєчасного оформлення відповідних документів та звернення за отриманням допомоги), виходячи із завдань адміністративного судочинства, суд дійшов висновку, що усі рішення відповідача від 30.06.2017 року та від 07.08.2018 року про відмову у призначенні соціальних виплат, пенсій та допомог позивачці та її дитині, незалежно від їх форми, прийняті відповідачем протиправно та підлягають скасуванню.

Згідно положень ч.2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд вважає, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог та змінити спосіб захисту порушеного права, шляхом визнання протиправними та скасування всіх рішень відповідача від 03.07.2017 року про відмову в призначенні/виплаті соціальної допомоги позивачу та її дитині допомоги, у тому числі рішення у формі протоколу № 62 від 07.08.2018 року, зобов`язання відповідача поновити позивачці виплату соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та державної допомоги на дітей одиноким матерям та виплатити їй заборгованість по зазначеним вище соціальним допомогам за період, починаючи з моменту їх припинення.

Позивач просив звернути рішення до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць, відповідно до ч.1 ст. 371 КАС України.

Приписами п.1 ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, дане рішення суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення невиплачених за один місяць соціальних виплат.

Згідно з положеннями ч.ч. 1,3 ст. 139 КАС України при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи задоволення трьох з п`яти заявлених немайнових позовних вимог, судовий збір, сплачений позивачем, підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в сумі 461,04 грн.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про права дитини, Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області (, місцезнаходження: вул. Каштанова, буд. 2, м. Мар`їнка, Донецька область, 85600) від 03 липня 2017 про відмову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) у наданні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та у наданні державної допомоги на дітей одиноким матерям.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області (, місцезнаходження: вул. Каштанова, буд. 2, м. Мар`їнка, Донецька область, 85600) у формі протоколу № 62 від 07 серпня 2018 року про припинення/відмову у призначенні виплати ОСОБА_1 та її малолітньому сину ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 всіх видів державних соціальних допомог та пенсій внутрішньо переміщеним особам.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області (, місцезнаходження: вул. Каштанова, буд. 2, м. Мар`їнка, Донецька область, 85600) поновити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) виплату соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та державної допомоги на дітей одиноким матерям та виплатити їй заборгованість по зазначеним вище соціальним допомогам за період, починаючи з моменту їх припинення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області (, місцезнаходження: вул. Каштанова, буд. 2, м. Мар`їнка, Донецька область, 85600) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 461 (чотириста шістдесят одна) гривня 04 (чотири) копійки.

У задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

У частині присудження виплати соціальної допомоги в межах суми стягнення за один місяць рішення суду виконується негайно.

Рішення складене у повному обсязі 08 січня 2020 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч