Справа № 826/7789/16
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 травня 2019 року №826/7789/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в м.Києві про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Сирії ОСОБА_1 (далі також позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (далі також відповідач), за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві (далі також третя особа), в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 200-16 від 05.04.2016 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Сирійської Республіки Алхасана ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовано необґрунтованістю висновків відповідача про відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Представник відповідача та третьої особи позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що враховуючи інформацію про країну походження, що відома з відкритих інформаційний джерел, а також аналізуючи матеріали справи, твердження громадянина Сирійської Республіки Алхасана ОСОБА_2 стосовно обставин, зазначених у заяві про визнання особою біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на думку відповідача та третьої особи, позивачем не доведено і не обґрунтовано заяви та причини через які він не може повернутися до країни свого походження.

Також зазначено, що серед фактів, повідомлених заявником, немає підстав для визнання його особою яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених у пункті 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Розглянувши подані учасниками справи документи та матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянином Сирії, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Хомс, сімейний стан неодружений, за національністю - араб, за віросповіданням мусульманин.

До України позивач прибув легально у січні 2011 року літаком з території Лівану. Документ, який посвідчує особу - паспорт громадянина Сирії № НОМЕР_1 .

Вперше за захистом в Україні до органів Державної міграційної служби звернувся у 2012 році та отримав відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15.04.2014 позивач повторно звернувся до міграційного органу із заявоюанкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши, що за час перебування в Україні істотно погіршилась ситуація в країні його походження, збройний конфлікт не було вирішено мирним шляхом, а навпаки, для таких груп населення, які є сунітами та осіб, які стоять в запасі озброєних сил (резервісти), і які ухиляються від повторного призову, з`явилися ще більші ризики зазнати переслідувань через релігійні та політичні причини, зокрема, через теперішню ситуацію в Сирії туди неможливо повернутися через небезпеку та війну, що продовжується.

Заявник зазначив, що є військовозобов`язаним, але не бажає служити в армії, не хоче вбивати та бути вбитим. Служба в армії буде суперечити його політичним і моральним переконанням, а відмова служити буде загрожувати смертю.

Рішенням Державної міграційної служби України від 10.11.2014 № 619-14 громадянину Сирії ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2015 у справі №826/301/15 адміністративний позов громадянина Сирії ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 10.11.2014 № 619-14 в частині відмови визнання його особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 від 15.04.2014 щодо наявності або відсутності підстав, передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в іншій частині позову відмовлено.

На виконання вищевказаної постанови Окружного адміністративного суду міста Києва Державною міграційною службою України прийнято рішення від 10.11.2015 №62-15 про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України у м.Києві повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Республіки Алхасана ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення ДМС.

За результатами повторного розгляду заяву громадянина Сирійської Республіки Алхасана ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Головне управління Державної міграційної служби України в м.Києві відмовило у її задоволенні на підставі висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.03.2016 (справа № 2014 KYIV 0060).

Рішенням відповідача від 05.04.2016 №200-16 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених підпунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві від 22.04.2016 №118 позивача поінформовано про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.02.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018 позов задоволено частково та визнано неправомірним і скасовано рішення Державної міграційної служби України від 05.04.2016 №200-16 про відмову у визнанні громадянина Сирійської Республіки Алхасана ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Сирійської Республіки Алхасана ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

У подальшому постановою Верховного Суду від 17.10.2018 скасовано вказані вище судові рішення, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому Верховний Суд зазначив, що судами прийнято рішення про зобов`язання прийняття Державною міграційною службою України рішення щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту без застосування особливості індивідуального підходу до конкретних обставин справи, зокрема: дослідження питання можливості безпечного повернення особи в країну походження та проживання разом із близькими родичами, перевірки критеріїв визначення статусу біженців в розумінні відмінності із статусом економічних мігрантів, відсутності вимоги примусового повернення або видворення особи з території України та ймовірності проходження військової служби в альтернативному порядку із встановленням можливої варіації міри покарання у разі ухилення від такої служби.

На пропозицію суду згідно з ухвалою від 25.03.2019 щодо надання пояснень з урахуванням вищевказаного висновку Верховного Суду представник позивача надав суду пояснення наступного змісту.

Відповідно до даних УВКБ ООН за лютий 2017 року «Актуальна інформація про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії» за наявною інформацією від сирійських чоловіків вимагають стати на військовий облік в місцевому призивному пункті по досягненню призивного віку. Неявка в місцевий призивний пункт у встановлений термін означає, що дана особа підлягає арешту воєнною поліцією та покаранню за ухилення від призиву згідно Воєнному кримінальному кодексу 1950 року. Право на відмову від військової служби за релігійними поглядами чи іншими підставами не визнається, а положення про альтернативну службу в законі відсутні.

Зі змісту вказаної «Актуальної інформації про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії» особи, що ухиляються від виконання військово обов`язку на території Сирії, які не прибули для проходження військової служби упродовж 30 днів з моменту зазначеного в повістці строку, підлягають до тюремного заключення від одного до шести місяців (в мирний час), в доповнення до необхідності пройти регулярну службу в армії…..У воєнний час покаранням за ухилення від призову є тюремне заключення строком до п`яти років, залежно від обставин. Після відбуття покарання особа зобов`язана пройти регулярну військову службу.

Також представник позивача зазначив про наявність серйозної небезпеки життю та здоров`ю позивача у випадку його повернення до країни походження, посилаючись на низку публікацій Центру новин ООН та Радіо Свобода, розміщених в мережі Інтернет, з яких вбачається, що в Сирії уже дев`ятий рік триває конфлікт, у якому загинули тисячі людей, мільйони отримали фізичні та психологічні травми, мільйони залишились без даху над головою, десятки тисяч затримані або пропали безвісти.

Перевіряючи правомірність оспорюваного позивачем рішення Державної міграційної служби України від 05.04.2016 №200-16, суд виходить із такого.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина шоста статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини восьмої статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно з частиною 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1та 13 частини першої статті Закону №3671-VI, відсутні.

Вказане рішення прийняте відповідачем на підставі висновку Головного управління ДМС України в місті Києві від 02.03.2016, відповідно до якого встановлено відсутність у заявника обґрунтованих та переконливих доказів і побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Суд погоджується з таким висновком, а отже вважає оспорюване рішення Державної міграційної служби України правомірним з наступних підстав.

Як вбачається із вищевказаного висновку, Головним управління Державної міграційної служби в місті Києві проаналізовано побоювання позивача щодо повернення до країни походження та на підставі його пояснень встановлено, що він є військовозобов`язаним і при поверненні до Сирії повинен повторно служити в армії. Наразі він є резервістом і ухиляється від повторного призову. При цьому заявник зазначив, що відслужив в армії в 1991-1992 роках, має офіцерське звання, документів на підтвердження цього факту не надав.

При цьому проаналізовано законодавство Сирії, відповідно до якого військова служба є священним обов`язком і регулюється законом, захист територіальної цілісності Сирії є обов`язком кожного громадянина.

Президент Сирії Б.Ассад систематично (у 2013, 2014, 2015 рр.) проводив загальну амністію, відповідно до якої звільняються від відповідальності особи, які обвинувачуються у дезертирстві та ухиленні від проходження обов`язків військової служби.

Водночас встановлено, що згідно зі статтею 167 Конвенції з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації об`єднаних націй у справах біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) дезертирство завжди і в усіх країнах, обов`язкова чи не обов`язкова служба, - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняються залежно від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухилення від призову самі по собі не є за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Твердження про переслідування владою Сирії через ухиляння від повторного призову до збройних сил Сирії заявником не було доведено, всі дані записані з його слів і нічим не підтверджені, а тому переслідування вважається маловірогідним.

У ході судового розгляду справи судом також не здобуто доказів на підтвердження того, що він є резервістом і стосовно резервістів у Сирії застосовується повторний призов, за ухилення від якого останні можуть переслідуватися владою.

Надана представником позивача «Актуальна інформація про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії» не містить відомостей про можливість повторного призову резервістів.

В постанові від 17.10.2018 у цій адміністративній справі Верховний Суд зауважив, що в країнах, де військова служба є обов`язковою, факт ухилення від цього обов`язку або непокори часто є порушенням, що карається відповідно до закону. Що стосується дезертирства, то воно завжди і у всіх країнах - обов`язкова чи ні військова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання варіюються в залежності від країни і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або за ухилення від призову самі по собі за визначенням не є обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань. З іншого боку, дезертирство або ухилення від призову не є перешкодою для отримання статусу біженця. Особа може бути біженцем, будучи одночасно дезертиром або особою, що ухиляється від призову (пункт 167 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки» частини І «Критерії для визначення статусу біженців»).

Дезертири або особи, що уникають призову, можуть, розглядатися як біженці, якщо вони здатні довести, що за вчинене військове правопорушення їх буде піддано надмірному покаранню через їхню расу, релігію, національність, приналежність до певної соціальної групи або за політичні переконання. Це також стосується і осіб, які можуть довести, що у них є цілком обґрунтовані побоювання переслідувань за вказаними вище мотивами, незалежно від покарання за дезертирство (пункт 169 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки» частини І «Критерії для визначення статусу біженців»).

Не кожне переконання, яким би воно не було щирим, слугує достатньою причиною для подачі клопотання про отримання статусу біженця після дезертирства або ухилення від призову. Факт розбіжності позиції особи зі офіційною позицією уряду своєї країни не є достатньою підставою для обґрунтування політичного характеру конкретної військової акції. Проте, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як такий, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших визначень бути розцінено як переслідування (пункт 171 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки» частини І «Критерії для визначення статусу біженців»).

Питання про те, чи може відмова від несення військової служби з міркувань совісті служити підставою для обґрунтованого клопотання про надання статусу біженця, має бути також розглянуто в світлі останніх змін в цій галузі. Все частіше держави вводять в своє законодавство або адміністративні правила положення, згідно з яким особи, здатні переконливо викласти свої міркування совісті, звільняються від несення військової служби повністю або з проходженням альтернативної (цивільної) служби. Введення таких законодавчих або адміністративних положень стало також предметом Рекомендацій 816/1977 про право відмови від несення військової служби за міркування совісті, прийнятих Парламентською Асамблеєю Ради Європи на 29-й черговій сесії (5-13 жовтня 1977 року) з боку міжнародних організацій. З урахуванням цих змін, у держав-учасниць з`явилася б можливість надавати статус біженців особам, які мають заперечення проти несення військової служби з міркувань совісті (пункт 173 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки» частини І «Критерії для визначення статусу біженців»).

В кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником; потім особа, уповноважена здійснювати процедуру встановлення статусу біженців (перевіряючий), має оцінити всі доводи і достовірність тверджень заявника (пункт 195 розділу «B. Принципи і методи» частини ІІ «Процедури, що використовуються для визначення статусу біженців»).

За відсутності жодних доказів щодо того, що позивач є резервістом, стосовно яких у Сирії застосовується повторний призов, за ухилення від якого останні можуть переслідуватися владою, суд вважає недоведеними побоювання позивача зазнати переслідування в країні походження у разі повернення до неї та відмови або ухиленні від служби в збройних силах.

Також Головне управління Державної міграційної служби в місті Києві проаналізувало побоювання позивача зазнати шкоди з боку будь-якої із сторін учасниць конфлікту в Сирії у формі вбивства чи інших форм фізичного насильства.

Факт збройного конфлікту в Сирії не заперечується, проте, на підставі публікацій у засобах масової інформації встановлено поступову стабілізацію ситуації в регіоні можливого проживання заявника в Сирії.

При цьому доцільно зауважити, що під час співбесіди 28.04.2014 позивач розповів, що приїхав в Україну в січні 2011 року, коли в Сирії був спокій, для працевлаштування в арабській фірмі, що спеціалізується на ресторанному бізнесі. Через шість місяців вирішив повернутись до країни походження, однак, дізнався із засобів масової інформації та від друзів про збройний конфлікт в Сирії, у зв`язку з чим він може загинути через насилля в країні. Для таких груп населення як суніти та особи, які стоять в запасі збройних сил і ухиляються від повторного призову, є більше ризиків бути підданим переслідуванню через релігійні і політичні причини.

У ході співбесіди 13.07.2014 позивач повідомив, що в Сирії у нього є мати, батько, брат, які повідомляють його про напружену ситуацію в країні.

У подальшому під час співбесіди 16.02.2016 позивач повідомив, що інколи телефоном спілкується з родичами, які проживають в Сирії та чув, що у них все нормально. Інформував, що два брати живуть в місті Хомс, один із яких працює суддею, інший адвокатом, має власну фірму; два брати живуть в Латакії, один із яких працює викладачем в університеті, інший має власну справу з продажу та монтажу кондиціонерів та систем опалення; в місті Хомсі живе 2 сестри, одна з яких працює масажисткою, інша домогосподарка; також дві сестри живуть в Дамаску, одна з яких працює в транспортній компанії, інша перекладачем, батьки пенсіонери, живуть в Хомсі..

До того ж з відкритих джерел, як зазначено у вищевказаному вище висновку Головного управління Державної міграційної служби України вмісті Києві, «сирийская армия во время наступлений по всей территории страны освободила ряд населенных пунктов в провинцяих Латакия, Алеппо, Идлиб, Хама и Хомс, а также приступила к уничтожению боевиков в районах Восточная Гута и Джаубар в пригородах Дамаска».

З огляду на викладене Головне управління Державної міграційної служби в місті Києві у вищевказаному висновку обґрунтовано стверджує, що члени родини заявника, які проживають в таких містах Сирії як Хомс, Латакія та Дамаск, переважно займають достатньо високий рівень в суспільстві та ведуть нормальний спосіб життя, тому заявник має можливість оселитися разом із членами родини, що дає підстави припустити, що при поверненні до країни походження ризик загрози життю та здоров`я заявника буде низький.

У Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що покинули Сирійську Арабську Республіку (редакція ІV від 15 листопада 2015 року) зазначено, що численні антиурядові озброєні групи з різними ідеологічними та політичними поглядами і що примикають до постійно мінливих альянсів - діють переважно в південних провінціях, зокрема в Алеппо.

Згідно з протоколом співбесіди з позивачем від 16.02.2016 на запитання щодо його обізнаності про небезпеку в Сирії сьогодні, він відповів, що при спілкуванні із сестрою чує в її голосі занепокоєння, тому вважає, що на батьківщині йому буде небезпечно.

При цьому позивач в жодному випадку не зазначив про те, що члени родини інформують його про обставини, які свідчать про загрозу життю, безпеці чи свободі в Сирії, або можуть становити небезпеку для життя, здоров`я чи свободи позивача у разі його повернення до батьківщини.

Необхідно зазначити, що відповідно до Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 №8043/04 держави-учасниці можуть вважати, що обов`язок заявника полягає в тому, щоб якомога швидше надати всі факти, необхідні для того, щоб обґрунтувати свою заяву про міжнародний захист. У співпраці із заявником держава-учасниця зобов`язана розслідувати відповідні факти заяви.

Такі факти складаються із заяв і всієї документації, наявної в розпорядженні заявника щодо його/її віку, походження, в тому числі відповідних родичів, ідентифікації, національності (громадянства), країни (країн) і місця (місць) попереднього проживання, попередні заяви про притулок, маршрути пересування і причини клопотання про міжнародний захист.

Як складову оцінки заяви про міжнародний захист, держави-учасники можуть визначити, що заявник не потребує міжнародного захисту, якщо в окремій частині країни походження не існує цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань або не існує реального ризику зазнати серйозної шкоди і заявник може обґрунтовано залишитися в цій частині країни.

При визначенні, чи відповідає певна частина країни походження параграфу 1, держави-учасники повинні посилатися на загальні обставини, існуючі в тій частині країни, і на особисті обставини заявника на час прийняття рішення за заявою.

Параграф 1 може застосовуватися, незважаючи на технічні перешкоди до поверненню.

Ураховуючи наведені правові норми та викладені вище обставини щодо нормальних умов життя членів родини позивача в окремих містах Сирії, його можливість оселитися в поруч чи разом із ними свідчить про відсутність об`єктивних побоювань позивача загрози життю чи безпеки позивача.

Наведене дає підстави суду дійти висновку про відсутність підстав, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається зі змісту протоколів співбесіди від 15.07.2014 та від 16.02.2016, позивач стверджував, що не був членом політичних партій, релігійних організацій та інших громадських організацій, а також, що не зазнав фізичного насилля через свої політичні переконання, віросповідання та національність, що за висновком суду виключає можливість визнання його біженцем відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 17.10.2018 у даній справі, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI (абзац 4 частини 1 статті 6) відсутні.

Відповідно до Керівництва по процедурах та критеріях визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року щодо статусу біженця, Женева, 1992 року) мігрант це особа, яка з причин, що відрізняються від тих, що містяться у визначенні «біженець», добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. До такого вчинку її може спонукати бажання змін або пригод, сімейні або інші причини особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем (пункт 62 розділу «F. Відмінність економічних мігрантів від біженців» глави ІІ «Положення про включення» частини І «Критерії для визначення статусу біженців»).

Чи можна застосовувати визначення «економічний мігрант» до жертв економічних заходів загального характеру (тобто, такі заходи поширюються на все населення без винятку) буде залежати від обставин справи. Невизнання економічних заходів загального характеру не є само по собі достатньою підставою для клопотання про отримання статусу біженця. З іншого боку, те, що на перший погляд може бути економічним мотивом для від`їзду, може в дійсності включати в себе політичний фактор, а політичні погляди даної особи можуть мати більш серйозні наслідки в порівнянні з його неприйняттям економічних заходів як таких (пункт 64 розділу «F. Відмінність економічних мігрантів від біженців» Глави ІІ «Положення про включення» частини І «Критерії для визначення статусу біженців»).

В контексті наведених положень суд звертає увагу, що з протоколу співбесіди від 16.02.2016 вбачається, що позивач приїхав до України працювати у фірмі, яка надає послуги з приготування їжі для різних посольств. У відповідь на запитання чому він вирішив залишитися в Україні, позивач зазначив, що йому тут подобається; на запитання, що змусило його звернутися до міграційної служби, сказав, що необхідність легалізувати перебування в Україні; чи повернувся б на батьківщину, якщо йому вже не буде загрожувати небезпека, відповів, що ні, не хоче повертатися в Сирію.

У зв`язку з викладеним суд дійшов висновку, що однією з причин виїзду позивача з країни громадянської приналежності були економічні міркування, тобто працевлаштування і його небажання повернутися на батьківщину не ґрунтується на побоюваннях за своє життя та безпеку, оскільки пов`язані з бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру, з огляду на що його можна віднести до економічних мігрантів.

Відтак, оспорюване рішення Державної міграційної служби України від 05.04.2016 №200-16 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, тому підстави для задоволення позову про визнання його протиправним і скасування відсутні.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 6, 8, 9, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову громадянина Сирії ОСОБА_1 (офіс ВБФ « АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул.Володимирська, 9, м.Київ, 01001, ), третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в м.Києві (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4 "А", ) про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко