Справа № 826/5497/17
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5497/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.;

за участю секретаря: Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року (розглянута у письмовому провадженні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та рішення про виключення з реєстру платників єдиного податку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач ФОП ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач) в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві №328/26-52-13-02-38 від 21.02.2017 про виключення ФОП ОСОБА_1 з 01.04.2013 з реєстру платників єдиного податку;

- визнати протиправними дії відповідача стосовно визнання діяльності ФОП ОСОБА_1 по здачі в оренду електронного обладнання - цифрових портів (КВЕД 77.39), як ліцензійного виду діяльності.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги протиправністю рішення відповідача та хибністю висновків, викладених в акті перевірки на підставі якого прийнято оскаржуване рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві №328/26-52-13-02-38 від 21.02.2017 про виключення ФОП ОСОБА_1 з 01.04.2013 з реєстру платників єдиного податку.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п.13 ст.10 КАС України, суд під час розгляду справи в судовому засіданні здійснює повне фіксування його перебігу за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу, крім випадків, визначених цим Кодексом. Порядок такого фіксування встановлюється цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.229 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

За наявності заперечень з боку будь-кого з учасників судового процесу проти здійснення повного фіксування судового засідання за допомогою відеозаписувального технічного засобу таке фіксування здійснюється лише за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів відповідно ч.2 ст.313 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.

Згідно ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність на підставі Державної реєстрації за № 0024517 від 04.02.2010, взятий на облік як платник податків в ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у місті Києві з 19.06.2013 р. та з 01.07.2013 р. на спрощеній системі оподаткування фізичних осіб-підприємців.

У період з 08.11.2016 по 14.11.2016 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26.08.2016 року, наказу № 685, ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві проведена позапланова документальна невиїзна перевірка ФО-П ОСОБА_1 (і.п.н. НОМЕР_1 ) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 22.08.2016.

За результатами перевірки складено Акт документальної позапланової невиїзної перевірки ФО-П ОСОБА_1 (і.п.н. НОМЕР_1 ) № 10683/26-52-13- 06/ від 21.11.2016.

Згідно висновків Акту, встановлено порушення позивачем податкового законодавства, а саме:

п. 291.4 ст.291, п.291.5 ст. 291, п. 293.4 ст.293 ,п.п.298.2.3 п. 298.2 ст. 298 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-УІ із змінами і доповненнями, ФОП ОСОБА_1 порушено умови перебування на спрощеній системі оподаткування, у зв`язку з чим реєстрація платника єдиного податку підлягає анулюванню з 01.04.2013;

п.п. 296.1.1 п. 296.1 ст. 296, п. 291.5 ст.291, п.п. 298.2.3 п. 298.2 ст.298, п.299.11 ст. 299, п.п.49.18.5 п.49.18 ст.49, п.164.1 ст.164, п.177.2 ст. 177 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року 2755-VI із змінами і доповненнями ФОП ОСОБА_1 порушено умови перебування на спрощеній системі оподаткування та з 01.04.2013 р. не застосовано сплату інших податків і зборів, не подано податкові декларації про майновий стан і доходи за період 2013р., 2014р., 2015р.;

п. 10 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» за №1775-III від 01.06.2000р зі змінами та доповненнями, п. 8 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015р. №222-VIIІ із змінами та доповненнями, ФОП ОСОБА_1 здійснюється діяльність у сфері телекомунікацій без придбання відповідних ліцензій.

12.04.2017 позивач отримав Рішення № 328/26-52-13-02-38 від 21.02.2017 про виключення з реєстру платників єдиного податку.

Відповідно до вказаного рішення, підставою для анулювання свідоцтва є виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку вимог глави 1 розділу XIV Податкового кодексу України (п. 299.11, ст. 299 Податкового кодексу України).

Вважаючи вказане рішення відповідача протиправним та таким, що прийнято на підставі хибних висновків податкового органу, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно ст. 19 Конституції України посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Діяльність органів та посадових осіб органів Державної фіскальної служби регулює Податковий Кодекс України від 02.12.2010 р. № 2755-VІ.

Так, контролюючим органом під час проведення позапланового заходу встановлено порушення позивачем п.291.5. ст. 291 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI із змінами і доповненнями п. 7 ст. 42 Закону України «Про телекомунікації» № 1280-IV від 18.11.2003р., п. 10 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» за №1775-ІІІ від 01.06.2000р. зі змінами та доповненнями, п. 8 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015р. №222-VIII із змінами та доповненнями та неправомірного використання спрощеної системи оподаткування з 01.04.2013 р.

Як слідує з акту перевірки та наданих позивачем первинних документів, у перевіряємому періоді, позивач здійснював діяльність щодо здачі в оренду електронного обладнання-цифрових портів (КВЕД 77.39), що є частиною цифрової мережі, орендованої у її власників.

З метою забезпечення технічного обслуговування та функціонування мережі позивачем укладено договір з TOB «Контент Делівері Нетворк», яке має ліцензії оператора телекомунікацій з обслуговування та експлуатації цифрових мереж. Згідно договору наявного у матеріалах справи № КДН-371-КАЛ від 01.10.2014 р. TOB «Контент Делівері Нетворк» надавав Позивачу у перевіряємому періоді послуги з технічного обслуговування та експлуатації цифрової мережі.

Відповідно до умов укладених договорів, TOB «Контент Делівері Нетворк» на платній та договірній умові виконує для Замовника - ФОП ОСОБА_1 ряд робіт по технічному обслуговуванню та експлуатації мережі, а також забезпечує підтримку в робочому стані обладнання та мережі Замовника, налаштування обладнання та ряд інших робіт.

Щодо посилання позивача на те, що останній у власній господарській діяльності він використовує орендовану мережу, на підставі укладених договорів оренди цифрової кабельної мережі з власниками мереж., колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно умов даних договорів, які наявні в матеріалах справи (т. 1 а.с. 29,33), Позивач отримав у платне, строкове користування частину цифрової кабельної мережі, в тому числі технічне обладнання, що розташоване на ній.

Позивач, використовуючи орендовану цифрову мережу, на підставі публічного договору - оферти, надавав кінцевим споживачам послуги оренди електронного цифрового порту, що являється технічним устаткуванням та складовою частиною обладнання орендованої цифрової мережі.

Щодо послання відповідача на неможливість врахування при перевірці умов договору оренди цифрових мереж та протиправності його укладення з огляду на предмет - «цифрові мережі», колегія суддів зазначає наступне.

Так, суд апеляційної інстанції критично ставиться до зазначених вище посилань податкового органу, та звертає увагу на положення ст. 20 ПК України, відповідно до якої податковий орган не наділений повноваженнями здійснювати аналіз чинності договорів суб`єктів господарювання, у тому числі визнавати їх недійсними. Вказаний помилковий підхід контролюючого органу привів до не врахування вказаних договорів під час проведення контрольного заходу, тобто до не повного з`ясування обставин під час проведення перевірки.

Щодо послання відповідача на те, що за допомогою орендованого «цифрового порту» позивач здійснював передавання, приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по радіо, проводових, оптичних або інших електромагнітних системах, спрямованих на задоволення потреб споживачів у сфері телекомунікацій, колегія судів зазнача наступне.

Так, суд апеляційної інстанції вказує, що податковий орган знову вийшов за межі наданої компетенції та вдався до аналізу технічної складової діяльності позивача.

На думку податкового органу, позивачем фактично надавались послуги з ліцензованого виду діяльності, а саме з підключення до телекомунікаційної мережі кабельного телебачення та мережі інтернет, доступу до мережі Інтернет, послуги експлуатації телекомунікаційних мереж, що забезпечує абоненту можливість з`єднання кінцевого абонента з мережею Інтернет за допомогою телекомунікаційної мережі, отриманої від контрагентів, яким згідно виписок банку перераховувались кошти з призначенням платежу «за послуги» та які мають заявлені КВЕД 61.1 та 61.9. (арк.9 Акту).

Колегія суддів відхиляє вказані висновки контролюючого органу, зважаючи на таке.

Згідно п.7 статті 42 Закону України «Про телекомунікації» ліцензуванню підлягають такі види діяльності у сфері телекомунікацій:

надання послуг фіксованого телефонного зв`язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв`язку: місцевого; міжміського; міжнародного;

надання послуг фіксованого телефонного зв`язку з використанням безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з правом технічного обслуговування і надання в користування каналів електрозв`язку: місцевого; міжміського; міжнародного;

надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв`язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв`язку;

надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж, мереж ефірного теле - і радіомовлення, проводового радіомовлення та телемереж.

Перелік зазначених видів діяльності згідно вищевказаного Закону є вичерпним.

Окрім зазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що дослідженими в Акті перевірки документами (договорами, банківськими виписками позивача) господарські операції які здійснювалися позивачем в перевіряємому періоді не зазначені серед виду послуг, які передбачені в п.7 ст. 42 Закону України «Про телекомунікації».

Крім того, позивачем під час перевірки надано письмові пояснення, в яких зазначено те, що він здійснює діяльність у сфері надання в оренду інших машин, устаткування та товарів (КВЕД 77.39), а саме здавання в оренду електронного обладнання - цифрові порти.

Вказані пояснення податковим органом проігноровані.

Крім того, викладені в Акті висновки та порядок дослідження матеріалів при проведенні податкової перевірки не відповідають вимогам п.5 розділу № 2 Наказу Міністерства Фінансів України № 727 від 20.08.2015 року «Про затвердження Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами», якого «факти виявлених порушень законодавства, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів».

Положення договору оренди цифрового порту № 14.371-ККЛ від 01.04.2014 (т.1 а.с. 29) не передбачають надання позивачем послуг доступу до мережі Інтернет, інших телекомунікаційних послуг кінцевому споживачу (абоненту) або здійснення технічного обслуговування або експлуатації телекомунікаційних мереж на користь третіх осіб.

Крім цього, в Акті перевірки відповідач не навів доказів про визнання відповідними судами (цивільним або господарським) договору оренди цифрового порту недійсним або удаваним.

Як наслідок ігнорування укладеного договору, всупереч вимогам вищевказаного Наказу відповідачем не були досліджені первинні документи позивача по взаємовідносинах з контрагентами, зазначених в акті перевірки, які б підтвердили або спростували його висновки.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Законом України «Про телекомунікації» чітко визначено перелік послуг, що підлягають ліцензуванню. Ст. 42 Закон України «Про телекомунікації» не містить положень стосовно ліцензування таких послуг, як послуги з підключення до мережі інтернет, надання доступу до мережі інтернет.

Крім того, позивач не є провайдером в розумінні закону. Визначення вказаного поняття також відображено в Законі України «Про телекомунікації».

Оцінюючи діяльність позивача стосовно надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж споживачам відповідач мав керуватися визначенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації (далі- НКРЗІ) - єдиного державного органу державного регулювання у сфері телекомунікацій, колеія суддів зазначає наступне.

Під послугами з технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж, розуміється вид діяльності з надання послуг доступу до Інтернету та/або з технічного обслуговування та експлуатації власних телекомунаційних мереж, мереж ефірного теле- та радіомовлення, проводового радіомовлення, телемереж, ця діяльність не підлягає ліцензуванню, визначеному частиною сьомою статті 42 Закону, а необхідність отримання ліцензії на вказаний вид діяльності відсутня (Роз`ясненням НКРЗІ, розміщене на офіційному сайті http://nkrzi.gov.ua за адресою http://nkrzi.gov.ua/index.php?r-site/index&pg-51&language=uk).

Відтак, слід дійти висновку, що ліцензуванню підлягають лише послуги з технічного обслуговування та експлуатації, які надаються сторонньому оператору/ провайдеру телекомунікацій по обслуговуванні їхньої власної мережі. Вказана норма також закріплена в ряді нормативно- правових актів, а саме:

1) згідно додатку № 5 до Рішення НКРЗІ від 01.11.2012р. № 560 «Про затвердження Порядку ведення реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій» затверджено перелік видів діяльності у сфері телекомунікацій, що здійснюються операторами, провайдерами телекомунікацій, відповідно до якого послуги по експлуатації та обслуговуванню телекомунікаційних мереж надаються провайдеру виключно оператором телекомунікацій. Відповідно і в реєстр операторів/провайдерів, при здійсненні реєстрації провайдера телекомунікацій вноситься інформація та дані про Договір про надання послуг з експлуатації та технічного обслуговування, на підставі якого оператор телекомунікацій надає провайдерові телекомунікацій право на користування телекомунікаційними мережами оператора.

2) п.157 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012р., встановлено, що послуги з технічного обслуговування і експлуатації телемереж надаються провайдерові програмної послуги на підставі договору між ним та оператором телемереж, який має ліцензію на право надання послуг з технічного обслуговування і експлуатації телемереж, видану НКРЗІ.

Тобто, згідно вищезазначених нормативно-правових актів, послуги з експлуатації та технічного обслуговування телекомунікаційних мереж не можуть надаватися абонентам - кінцевим споживачам, вказані послуги можуть надаватися виключно провайдеру телекомунікацій оператором.

Аналізом наведених вище нормативних актів відповідач не провів та на підставі власних суб`єктивних тверджень та за змістом Ухвали Шевченківського суду про призначення позапланової податкової перевірки ФОП ОСОБА_1 дійшов хибного висновку про порушення Позивачем умов перебування на спрощеній системі (здійснення ліцензійних видів діяльності без отримання ліцензії).

На користь зазначеного висновку свідчить також і те, що види послуг, які відповідач визначив, як приховану послугу, не входять до переліку послуг, що підлягають ліцензуванню згідно Закону України «Про телекомунікації».

Заслуговує на увагу той факт, що у зв`язку з не повним дослідженням податковим органом первинних документів позивача та не здійсненням перевірки надходження коштів на рахунки позивача від третіх осіб, податковим органом зроблений хибний висновок про отримання доходу від TOB «Ю Пі Сістем» та TOB «Тріолан.Мані», які здійснювали прийом і організовували рух коштів, та не досліджено обставини для визначення суб`єкта надання послуг кінцевим споживачам, що є визначальним для висновків по порушенню сформульованому в акті.

Відтак, висновки викладені в Акті, стосовно здійснення позивачем прихованої ліцензійної діяльності не знайшли свого документального підтвердження.

Щодо порушення п. 291.4 ст.291, п. 293.4 ст.293 , п.п.298.2.3 п. 298.2 ст. 298 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI змінами і доповненнями, неправомірного переведення з 01.10.2013 р. Позивача з 2 групи спрощеної системи оподаткування на загальну систему оподаткування доходів фізичних осіб, колегія суддів зазначає наступне.

В Акті відповідач визначив порушення п. 291.4 ст. 291 Податкового кодексу України, а саме отримання доходу від юридичних осіб - TOB «Ю Пі Сістем» та TOB «Тріолан.Мані» - неплатників єдиного податку - сторінка 10 Акту.

Відповідно до Державного реєстру фінансових установ, що розміщений на офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг за електронною адресою: https://nfp.gov.ua TOB «Ю Пі Сістем» та TOB «Тріолан.Мані» є фінансовими установами. Вищезазначені Товариства через свої відокремлені підрозділи та/або структурні одиниці, у т.ч. програмно-технічні комплекси самообслуговування, приймають від платників (споживачів) готівкові кошти як оплату за товари, роботи, послуги, що надає отримувач, та перераховують отримані платежі на поточний рахунок отримувача.

Відповідно до договору прийому платежів (т. 1 а.с 36) укладеного між Позивачем з TOB «Тріолан.Мані» та договору (Т.1 а .с. 29) укладеного з TOB «Ю Пі Сістем», вказані товариства приймають на себе зобов`язання здійснювати на користь ФОП ОСОБА_1 організацію та прийом платежів від споживачів на користь Замовника та від його імені.

Тобто, зі змісту вказаних договорів вбачається, що Позивач не тільки не надавав послуг TOB «Тріолан.Мані» та TOB «Ю Пі Сістем», але й сам виступав замовником послуг з приймання платежів з подальшим зарахуванням на свій поточний розрахунковий рахунок. Відповідно висновок податкового органу, викладений в акті перевірки, щодо порушення позивачем п. 291.4 ст. 291 Податкового кодексу України, що виразилося в отриманні позивачем доходу від TOB «Тріолан.Мані» та TOB «Ю Пі Сістем», які не є платниками єдиного податку є хибним, оскільки такі кошти надходили від третіх осіб - отримувачів послуг (кінцевих споживачів). Відтак, TOB «Тріолан.Мані» та TOB «Ю Пі Сістем» лише організовували прийом платежів та рух коштів на рахунок позивача, визначений вказаними договорами та додатками до них. Вказані операції щодо суми та руху коштів від отримувачів послуг до ФО-П ОСОБА_1 під час проведення перевірки податковим органом взагалі не досліджувалося (шляхом перевірки надходжень коштів на рахунки ФО-П ОСОБА_1 , дослідженням виписок з банку, тощо), а суд позбавлений права оцінювати обставини, які не досліджувалися відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення.

Отже, враховуючи вищевказане, висновки Акту про порушення позивачем абз. 2 п. 291.4 ст. 291 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI із змінами і доповненнями не знайшли свого підтвердження, отже, податковим органом рішення про виключення з реєстру платників єдиного податку прийнято без достатніх на те підстав.

Згідно ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що висновки, викладені в акті документальної позапланової перевірки зроблені відповідачем необґрунтовано, без належних на те правових підстав та без повного дослідження обставин та документів, а відповідно винесене на його підставі оскаржене рішення № 328/26-52-13-02-38 від 21.02.2017 про виключення з реєстру платників єдиного податку, є безпідставним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про визнання дій відповідача, про визначення його діяльності як ліцензійної, викладеної в Акті перевірки, колегія суддів зазначає наступне.

Так, висновки викладені в Акті не порушують право позивача, а наслідком вказаних дій є прийняття оскаржуваного рішення на підставі Акту, яке судом скасовано.

Відтак, вказана вимога не підлягає задоволенню.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 229, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 15 січня 2020 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

М.І. Кобаль