Справа № 826/1799/17
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2020-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2020 року м. Київ № 826/1799/17

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Шевченко Н.М., розглянувши в письмовому порядку за правилами загального позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України (надалі по тексту також - відповідач, ГПУ), в якому просить: визнати протиправним і скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 19.01.2017 №41-ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України; зобов`язати Генеральну прокуратуру України поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України та в органах прокуратури; стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.01.2017 до дня ухвалення постанови суду; допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України та органах прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що наказ від 19.01.2017 №41-ц про її звільнення прийнято з порушенням норм чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню із поновленням її на посаді та з виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, зауважено, що підстава для звільнення у спірному наказі вказано довідку про результати перевірки, що не передбачено Законом України «Про очищення влади». Також, жодний з критеріїв здійснення очищення влади, передбачені ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади», не можуть бути застосовано до позивача, оскільки сукупно позивач не обіймала посад керівника або заступника керівника самостійного структурного підрозділу ГПУ більше одного року у період з 25.02.2010 по 22.02.2014.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив, надав письмовий відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, що оскільки ОСОБА_1 сукупно більше одного року обіймала посади, що визначені п.7 ч.1 ст.3 Закону України «Про очищення влади», наказом Генерального прокурора України від 19.01.2017 №41-ц правомірно звільнено у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву від 11.07.2019 клопотав про розгляд справи за його відсутності та представником позивача подано клопотання від 25.07.2019 про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

З матеріалів справи убачається, зокрема копії трудової книжки, що в апараті Генеральної прокуратури України позивач працювала з 03.03.1997 відповідно до наказу №188ц.

У період з 5.10.2011 по 29.07.2014 ОСОБА_1 обіймала посаду заступник начальника управління розгляду звернень та прийому громадян - начальник відділу розгляду депутатських звернень і запитів.

У подальшому, наказом Генерального прокурора України від 30.07.2014 № 1725ц призначена на посаду начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора України 17.02.2016 №180ц звільнено з посади начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України та посади прокурора у зв`язку з реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

На виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2016 у справі №826/4369/16 Генеральною прокуратурою України прийнято наказ від 18.01.2017 №33-ц, яким скасовано наказ від 17.02.2016 № 180-ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України, поновлено позивача на посаді начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора України від 19.01.2017 № 41-ц ОСОБА_1 звільнено з посади начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури у зв`язку з припинення трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.

Підставною прийняття спірного наказу слугувала довідка про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» стосовно ОСОБА_1 .

У висновках зазначеної довідки вказано, що за результатами вивчення особової справи встановлено, що у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 ОСОБА_1 обіймала сукупно не менше одного року (2 роки 4 місяці) посаду, яку віднесено до категорії «керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України», а саме заступника начальника управління розгляду звернень та прийому громадян - начальника відділу розгляду депутатських звернень і запитів Генеральної прокуратури України з 05.10.2011 по 22.02.2014. З огляду на викладене, ОСОБА_1 підлягає звільненню з органів прокуратури відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України. За результатами проведеної перевірки встановлено, що до ОСОБА_1 застосовується заборона, передбачена ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади».

У силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За визначенням ч.1, 2 статті 1 Закону України «Про очищення влади» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Статтями 2, 3 наведеного Закону передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація) та їх критерії.

Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону протягом десяти років з дня набрання чинності Законом України «Про очищення влади» посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, визначені ч. ч. 1, 2, 4 та 8 ст. З цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбаченої ч. 1 ст. 4 цього Закону.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 5 вказаного Закону організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка.

Перевірці підлягають:

1) достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону;

2) достовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, поданій особою за минулий рік за формою, що встановлена Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції" (далі - декларація), набутого (набутих) за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1 - 10 частини першої статті 2 цього Закону, доходам, отриманим із законних джерел.

У разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку (ч. 12 ст. 5 Закону України «Про очищення влади»

Згідно ч.ч. 11, 14 ст. 5 Закону України «Про очищення влади» орган, який проводив перевірку, надсилає висновок про результати перевірки, підписаний керівником такого органу (або особою, яка виконує його обов`язки), керівнику органу, передбаченому частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на шістдесятий день з дня початку проходження перевірки.

Такий висновок може бути оскаржений особою в судовому порядку.

Отже за наслідком проведення перевірки, у тому числі достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади» складається, зокрема, висновок, який є підставою для застосування відповідних заборон.

Водночас, судом встановлено, що не заперечувалось сторонами, висновок про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених п. 1 та/або 2 ч. 5 ст. 5 Закону і який може бути підставою для звільнення, не складався.

При цьому, підставою для звільнення позивача наказом Генеральної прокуратури України від 19.01.2017 №41-ц визначено довідку про результати перевірки стосовно ОСОБА_1 , а не висновок про результати перевірки, як це передбачено вищенаведеними положеннями законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Зі змісту довідки про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», вбачається, що ОСОБА_1 у період з 05.10.2011 по 22.02.2014 (зокрема з 25.02.2010 по 22.02.2014, сукупно 2 роки 4 місяці) обіймала посаду заступника начальника управління розгляду звернень та прийому громадян - начальника відділу розгляду депутатських звернень і запитів Генеральної прокуратури України (заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального апарату Генеральної прокуратури України), яка передбачена п. 7 ч. 1 ст. З Закону, а також обіймала вказану посаду у період з 21.11.2013 по 22.02.2014 та не була звільнена з неї за власним бажанням (п. 3 ч. 2 ст. 3 Закону), у зв`язку із чим до неї застосована заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 Закону.

Водночас, суд наголошує, що в указаній довідці не надано оцінки чи відносяться наведені вище посади до посад, визначених ст.3 Закону України «Про очищення влади».

Так, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про прокуратуру» наказом Генерального прокурора України від 12.04.2012 № 35 затверджено Регламент Генеральної прокуратури України, яким визначено організацію роботи структурних підрозділів Генеральної прокуратури України.

Згідно з п. п. 2.1, 2.2 Регламенту самостійний структурний підрозділ Генеральної прокуратури - це Головне управління, управління, відділ, що відповідно до затвердженої структури Генеральної прокуратури України не входять до складу інших підрозділів і підпорядковуються безпосередньо заступнику Генерального прокурора України або Генеральному прокурору України. Завдання і функції самостійного структурного підрозділу, права та обов`язки його працівників визначаються у Положеннях, які затверджуються наказами Генерального прокурора України.

Виходячи із вказаних норм та відповідного Положення, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 31.05.2011 № 56, управління розгляду звернень та прийому громадян, вважалося самостійним структурним підрозділом Генеральної прокуратури України.

До складу управління входили три відділи: відділ розгляду депутатських звернень і запитів, відділ розгляду звернень громадян та відділ прийому громадян.

Водночас, як вбачається з викладених повноважень працівників управління відповідно до розд. 5 Положення, зокрема, заступника начальника управління - начальника відділу не покладено обов`язків, які б свідчили про безпосередню її участь у керівній роботі самостійного структурного підрозділу Генеральної прокуратури України.

Крім цього, суд звертає увагу, що положеннями Закону України «Про очищення влади» фактично установлюється додаткова підстава припинення трудового договору - звільнення керівника самостійного структурного підрозділу на підставі люстрації у зв`язку із самим фактом зайняття ним посади, передбаченої статті 3 цього Закону, а вказаний Закон застосовується до певного кола громадян України, а саме до осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Отже, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді та вчинили певне правопорушення, передбачене статтями 1, 2, 3 Закону України «Про очищення влади».

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути в кожному конкретному випадку.

Заборона перебування на посадах керівників самостійних структурних підрозділів та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, визначеної як один із принципів очищення влади (ч.2 ст.1 Закону «Про очищення влади»), що вказує на ігнорування принципу індивідуального підходу при притягненні особи до юридичної відповідальності, та порушує ч.2 ст.61 Конституції України.

Особи, зазначені у п.4 ч.2 ст.3 Закону «Про очищення влади» за їх згодою підлягають перевірці в порядку, передбаченому статтями 4 та 5 цього Закону, за результатами якої підлягають звільненню з посади. Однак, метою вказаної перевірки мало б бути з`ясування того, чи здійснювала така особа заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки й оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини, вказані особи визнаються колективно винними без забезпечення індивідуального підходу відповідальності, іншій підхід є порушенням статей 61 і 62 Конституції України в аспекті забезпечення індивідуального характеру відповідальності та забезпечення презумпції невинуватості.

Дотримання презумпції невинуватості при здійсненні люстраційних заходів є фундаментальним принципом у забезпеченні демократичного шляху очищення влади.

Натомість без доведення вини в передбаченому законом порядку, без установленого права на оскарження Законом «Про очищення влади» запроваджується заборона обіймати посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування лише у зв`язку з перебуванням на такій посаді в певний проміжок часу. Заборона протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв`язку з цим підстави для їх звільнення із займаних посад лише у зв`язку з обійманнями цими посадовими особами цих посад у передбачений Законом «Про очищення влади» період часу призводить до порушення принципу презумпції невинуватості, передбаченого частиною першою статті 62 Конституції України.

Фактично введена ще одна підстава припинення перебування особи на публічній службі, що за своєю суттю є дисциплінарним стягненням у вигляді звільнення - перебування на конкретно визначеній посаді, яка віднесена до переліку посад, за якими здійснюється очищення влади, а не у зв`язку із вчиненням особою певного дисциплінарного проступку, який порочить її як державного службовця чи особу, яка перебуває на публічній службі, або дискредитує орган, у якому вона працює.

Приписами Закону України «Про очищення влади» встановлюється зворотна дія закону всупереч вимогам ст.58 Конституції України, так як вступаючи на публічну службу, особа не знала і не могла знати, що лише перебування на конкретній посаді у певний проміжок часу в майбутньому становитиме підставу для юридичної відповідальності у вигляді заборони обіймати певні посади в органах державної влади та місцевого самоврядування протягом 10 років.

Наведене свідчить про встановлення додаткових обмежень для реалізації прав і свобод державного службовця (особи, яка перебуває на публічній службі) як людини і громадянина, що в жодному разі не відповідає ч.3 ст.22 Конституції України, згідно з якою при прийнятті нових законів (зокрема Закону України «Про очищення влади») не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (зокрема, осіб, які перебувають на публічній службі), та ст.64 Конституції України, згідно з якою конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідачем не надано жодних належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів щодо здійснення позивачем рішеннями, діями чи бездіяльністю заходів (та/або сприяли їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

Перевірка по кожному органу, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1 - 10 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади» має здійснюватися відповідно до встановленого статтею 5 Закону порядку, на що згоду позивач дав у визначений законом термін, зазначивши при цьому про відсутність заборон, визначених ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади».

Проведення перевірки насамперед має за мету виявити осіб, що брали участь в управлінні державними справами, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини і результати такої перевірки підлягають викладенню у висновку, який в даному випадку є обов`язковим, як і ознайомлення з ним особи, щодо якої проводилась перевірка. Такий висновок може бути оскаржений до суду, як це передбачено у ст.5 Закону України «Про очищення влади».

Натомість, як зазначалось вище, відповідний висновок не складався за результатами проведеної перевірки, що ставить під сумнів сам факт здійснення такої перевірки, наслідком якої було виявлено обставини, за яких відповідач міг прийняти оскаржуваний наказ про звільнення позивача.

До того ж, суд бере до уваги посилання позивача, що попередньо її звільнено з посади начальника управління організації прийому громадян, розгляду звернень Генеральної прокуратури України та з посади прокурора, у зв`язку з реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Прокуратури Київської області відповідно до вимог пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, при цьому постанова Оружного адміністративного суду м. Києві від 26.12.2016 у справі №826/4369/16 була виконана частково, наказом від 18.01.2017 №33-ц не поновлено ОСОБА_1 на відповідній посаді прокурора.

Підсумовуючи викладене, відповідачем не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом, а відтак, враховуючи крім іншого те, що займана позивачем посада не відповідає критерію очищення влади, не доведено і правомірності застосування до позивача процедур, передбачених цим Законом, що у свою чергу зумовлює висновок про недоведеність правомірності прийняття оскаржуваного рішення з підстав, у ньому зазначених, що є достатньою і самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи наведене, оскаржуваний наказ від 19.01.2017 №41-ц є протиправним та підлягає скасуванню.

Як наслідок, вимога щодо поновлення її на посаді начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі незаконного звільнення працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Разом з тим, суд звертає увагу на тому, що, в разі відсутності посади позивача (з об`ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов`язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

Щодо визначення суми, що підлягає сплаті, то вона має визначатися згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, на підставі довідки від 18.04.2017 №18-361зп, копія якої залучена до матеріалів справи.

Так, згідно з вказаною довідкою середня заробітна плата, яка належить до виплати після обов`язкових відрахувань становить 10663,19 грн. Виходячи з цього, середньоденний заробіток позивача становив 10663,19 грн./21 робочий день = 507,77 грн.

Кількість робочих днів у період вимушеного прогулу позивача складає 746. Відповідно середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.01.2017 року по 15.01.2020 складає 378 796,42 грн.

Відповідно до п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, постанова суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, відповідачем не доведено правомірність своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 77, 90, 241- 247, 255, 293, 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 19.01.2017 №41-ц про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.

3. Зобов`язати Генеральну прокуратуру України поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України та в органах прокуратури.

4. Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 378 796 (триста сімдесят вісім тисяч сімсот дев`яносто шість) гривень 42 коп.

5. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління організації прийому громадян та розгляду звернень Генеральної прокуратури України та в органах прокуратури та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 10 663 (десять тисяч шістсот шістдесят) гривень 19 копійок.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Генеральна прокуратура України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Різницька, 13/15).

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293- 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко