Справа № 420/6740/19
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2020-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6740/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2020 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради (67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, пров. Офіцерський, 8, ) про визнання протиправної бездіяльності та стягнення компенсації,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради, в якому позивач просив:

визнати бездіяльность Управління соціальної політики Білгород- Дністровської міської ради щодо відмови у нарахуванні тв виплати грошової компенсації замість путівок на санаторно-курортне лікування за період 2012- 2018 років протиправною;

стягнути з Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію замість путівок на санаторно-курортне лікування за 2012, 2014, 2016. 2018 роки на загальну суму 37464 гривен.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 14 серпня 2012 року по теперішній час перебувє на обліку Управління соціальної політики Білгород- Дністровської міської ради як інвалід війни 2 групи та учасник бойових дії. 10 квітня 2019 року позивач звернувся до Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради про виплату йому грошові компенсації за 2012, 2014, 2016 та 2018 роки за період 2012 по 2018 роки замість путівок на санаторно-курортне лікування. Листом Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради № С-368/1535 від 10.05.2019 року повідомлено, що у період 2012- 2018 роки позивач на обліку в управлінні на отримання санаторно-курортної питівки не пербував та заяву про виплату грошової компенсації замість путівки не надавав, а тому законих підстав виплати компенсації не має.

Позивач зазначає, що за період 2012 по 2018 роки замість путівок на санаторно-курортне лікування один раз на два роки позивачем не одержані грошові компенсації за 2012, 2014, 2016 та 2018 роки на загальну суму 37464 гривень.

Також позивач зазначає, що грошові компенсації ним не отримані з вини Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради, а згідно п. 10 "Порядку виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 785 від 17 червня 2004 року грошова компенсація або компенсація вартості самостійного санаторно-курортного лікування, не одержана особою з вини органу виконавчої влади, підлягає відшкодуванню без обмеження будь-яким строком.

При цьому позивач зазначає, що відсутність нормотворчої ініціативи з боку Держави не може бути передумовою для порушення прав людини на отримання компенсації, а також, що невизначення Кабінетом Міністрів України умов та порядку нарахування компенсації, не може бути підставою для відмови йому у реалізації наявного права, так як маючи відповідне право отримання компенсації та перебуваючи в стані невизначеності внаслідок тривалої бездіяльності компетентного державного органу, позивач не може реалізувати своє право, яке визначене законом.

Позивач вважає, що дії відповідача щодо відмови у виплати компенсації замість путівок на санаторно-курортне лікування є протиправними у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 18.11.2019 року відкрито провадження по справі та повідомлено сторін, що суд розгляне справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

11.12.2019 року до суду надійшов відзив, в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що 10.04.2019 року позивач звернувся до управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради для забезпечення санаторно-курортним лікуванням. З цієї ж дати позивача взято на облік для забезпечення санаторно-курортним лікуванням. Управління соціальної політики не заперечує проти того, що нормами чинного законодавства України передбачена виплата грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян та виплата деяким категоріям осіб з інвалідністю грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та вартості самостійного санаторно-курортного лікування.

Разом з цим відповідач зазначає, що пунктом 2 Порядку виплати грошової компенсації вартості санаторно- курортного лікування деяким категоріям громадян, затверджений постановою КМУ №785 від 17.06.2004 року вказано, що грошова компенсація виплачується особам з інвалідністю внаслідок війни та особам з інвалідністю, зазначеним у статті 6-2 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", за місцем їх обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

В свою чергу, до адміністративного позову позивач не надав документальних підтверджень стосовно звернень до управління у період 2012-2018 рр. з заявами про забезпечення санаторно-курортними путівками та/або виплатою компенсації.

Виходячи з викладеного, позивач матиме право на виплату компенсації після спливу дворічного строку з дня звернення з заявою, тобто після 10 квітня 2021 року та за умови, що його не буде забезпечено санаторно-курортною путівкою у період 2019-2020 років.

З наведених підстав відповідач просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

13.01.2020 рок до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач додатково зазначив, що забезпечуючи інвалідам компенсацію замість санаторно- курортного лікування, держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати за рахунок державного або місцевого бюджетів збитки, понесені на цю компенсацію.

Позивач зазначив, що під час постановки на облік у 2012 році ним було заявлено в усній формі, (що також передбачено законодавством України про звернення громадян), про надання йому інформації про наявність путівок на санаторно-курортне лікування, про надання листа талонів для безкоштовного проїзду всіма видами транспорту та інше.

Таким чином позивач вважає що відповідач, який у силу своїх обов`язків зобов`язаний надати інваліду вичерпну інформацію про його пільги, належним чином оформити всі документи, що стосується різних пільг, самоусунувсявід реалізації його права на санатроно-курортне лікування або надання компенсації замість лікування.

При цьому відсутність письмової заяви не звільняє Державу в особі Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради з моменту отримання позивачем статусу інваліда війни 2 групи забезпечити його з 2012 року або щорічною путівкою на санаторно-курортне лікування або раз у два роки відповідну компенсацію замість лікування.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 14 серпня 2012 року по теперішній час перебуває на обліку в управлінні соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради та внесений до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги за статусом «Особа з інвалідністю внаслідок війни II групи» згідно ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

10 квітня 2019 року позивач звернувся до управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради з заявою про забезпечення санаторно-курортним лікуванням.

Крім того, 10 квітня 2019 року позивач звернувся до Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради з заявою про виплату йому грошової компенсації за 2012, 2014, 2016 та 2018 роки за період 2012 по 2018 роки замість путівок на санаторно-курортне лікування на загальну суму 37464 грн.

Листом Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради № С-368/1535 від 10 травня 2019 року позивача повідомлено, що у період 2012-2018 роки позивач на обліку в управлінні на отримання санаторно-курортної питівки не пербував та заяву про виплату грошової компенсації замість путівки не надавав, а тому законих підстав для виплати йому компенсації не має.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я (ст. 1 Закону).

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам надаються такі пільги: безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад.

Особи з інвалідністю внаслідок війни з числа осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час Другої світової війни, безплатно забезпечуються санаторно-курортним лікуванням першочергово із числа позачерговиків.

Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Особи з інвалідністю внаслідок війни забезпечуються путівками відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах охорони здоров`я, соціального захисту населення, захисту державного кордону, та іншими органами за місцем перебування особи з інвалідністю на обліку або за місцем її роботи.

За бажанням осіб з інвалідністю замість путівки на санаторно-курортне лікування вони можуть один раз на два роки одержувати грошову компенсацію: особи з інвалідністю внаслідок війни I-II груп - у розмірі середньої вартості путівки, особи з інвалідністю внаслідок війни III групи - у розмірі 75 процентів середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань;

Порядок виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затверджений постановою КМУ №785 від 17.06.2004 року (далі - Порядок) визначає механізм виплати грошової компенсації замість санаторно- курортної путівки та компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, передбаченого, зкорема, Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Відповідно до п. 2 Порядку грошова компенсація виплачується особам з інвалідністю внаслідок війни та особам з інвалідністю, зазначеним у статті 6-2 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", за місцем їх обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Відповідно до п. 3 Порядку, підставою для виплати грошової компенсації є такі документи: заява про виплату грошової компенсації; посвідчення особи, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 2 цього Порядку; облікові дані про одержання путівок та грошової компенсації.

Відповідно до п. 6 Порядку, грошова компенсація виплачується особам через два роки після звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки.

Для осіб, які не перебувають на обліку для санаторно-курортного лікування, вперше грошова компенсація виплачується у разі звернення із заявою через два роки після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"

Право на компенсацію вартості самостійного санаторно-курортного лікування настає з дня звернення із заявою про її виплату один раз на два роки (з урахуванням року проходження самостійного санаторно-курортного лікування).

З огляду на вищенаведене суд зазначає, що чинним законодавством передбачено право позивача на забезпечення санаторно-курортними путівками або виплатою компенсації замість путівок на санаторно-курортне лікування, проте законодавством передбачений певний порядок для їх отримання.

Як встановлено судом, 10 квітня 2019 року позивач звернувся до управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради з заявами про забезпечення санаторно-курортним лікуванням та про виплату грошової компенсації замість путівок на санаторно-курортне лікування.

При цьому, як зазначає відповідач, в період з 2012 року по 2018 рік позивач не звертався до відповідача з заявами про забезпечення санаторно-курортним лікуванням або виплату грошової компенсації замість путівок на санаторно-курортне лікування.

В свою чергу позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що він в період з 2012 року по 2018 рік звертався до управління з заявами про забезпечення санаторно-курортними путівками та/або виплатою компенсації.

Разом з цим Порядок виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян передбачає, що грошова компенсація виплачується особам через два роки після звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що позивач матиме право на виплату компенсації після спливу дворічного строку з дня звернення з відповідною заявою, тобто після 10 квітня 2021 року та за умови, що його не буде забезпечено санаторно-курортною путівкою.

За відсутності доказів звернення позивача до відповідача в період з 2012 року по 2018 роки з заявами про забезпечення санаторно-курортним лікуванням або виплату грошової компенсації замість путівок на санаторно-курортне лікування, суд дійшов висновку щодо відсутності протиправної бездіяльності з боку Управління соціальної політики Білгород- Дністровської міської ради щодо відмови у нарахуванні тв виплати грошової компенсації замість путівок на санаторно-курортне лікування за період 2012- 2018 років, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бендерський проти України" від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціальної політики Білгород-Дністровської міської ради (67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, пров. Офіцерський, 8, ) про визнання протиправної бездіяльності та стягнення компенсації - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук.

.