Справа № 826/12793/17
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2020 року м. Київ № 826/12793/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючої судді Добрівської Н.А., суддів Кузьменко А.І., Маруліної Л.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі по тексту - відповідач, МВС України), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 08 вересня 2017 року №953 о/с «По особовому складу» в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 , заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління, з 08 вересня 2017 року, за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ в запас Збройних сил;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 вересня 2017 року по день прийняття рішення в даній справі;

- за час невідбутої відпустки за 2017 рік стягнути з Міністерства внутрішніх справ України матеріальну допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення;

- допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що відповідно до наказу МВС України від 06 листопада 2015 року №2338о/с його звільнено з посади заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління згідно пунктів 10, 11 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» та пункту 64 «г» (через скорочення штату) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Вказаний наказ МВС України позивачем було оскаржено в судовому порядку та постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року позивача поновлено на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління.

Наказом МВС України від 21 грудня 2016 року №1223 о/с скасовано пункт наказу МВС України від 06 листопада 2015 року №2338 о/с «По особовому складу» в частині звільнення позивача з посади заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 року та поновлено на посаді, яка згідно штатного розпису скорочена у МВС та введена у новоствореному центральному органі виконавчої влади - Національній поліції України.

Проте, як вказує позивач, наказ про поновлення на посаді, на його думку, виявився формальністю, оскільки Департаментом персоналу, організації освітньої та наукової діяльності не вирішено протягом дев`яти місяців питання подальшого проходження ним служби у Міністерстві внутрішніх справ України та оплати праці, у зв`язку з чим позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з відповідною позовною заявою про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії (адміністративна справа №826/7001/17).

Крім того, як вважає позивач, продовжуючи вчиняти протиправну бездіяльність, відповідачем видано наказ від 08 вересня 2017 року №953 о/с про звільнення позивача з займаної посади на підставі пункту 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

З вказаним наказом позивач не погоджується, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню з тих підстав, що відповідач при прийнятті цього наказу не обґрунтував відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, не перевірив можливість реалізації його прав на службі в Міністерстві внутрішніх справ України як у головному органі в системі центральних органів виконавчої влади, так і у його складовій системі органів виконавчої влади, якими є: Національна поліція України, Державна прикордонна служба, Державна служба з надзвичайних ситуацій, Національна гвардія України та Державна міграційна служба України.

При цьому, позивач також наголосив на тому, що жодного скорочення штатів у Міністерстві внутрішніх справ України у період видання наказу про звільнення позивача не відбувалося.

Більш того, позивач у своїй позовній заяві зазначає, що, на його думку, після видання наказу про поновлення його на посаді, відповідач мав можливість запропонувати вакантну посаду та працевлаштувати на службі, виходячи з аргументів, викладених у судовому рішенні у справі №826/26466/15, Конституції України та чинного законодавства, а також з урахуванням періоду часу, в який були прийняті дані оскаржувані рішення.

Також позивач послався й на те, що відповідачем було порушено норми Конституції України та не дотримано норм трудового законодавства, що регулюють вивільнення працівника, не перевірено та не використано можливості подальшого використання позивача на службі, не враховано сімейне та матеріальне становище, безперервний стаж роботи в органах внутрішніх справ, не попереджено за два місяці про наступне вивільнення, за відсутності фактів ліквідації юридичної особи публічного права та скорочення штатів у МВС.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог? представник відповідача у письмових запереченнях на позовну заяву послався на те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі №826/26466/15 позовні вимоги ОСОБА_1 частково задоволені, а саме, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №2338 о/с «По особовому складу» в частині звільнення позивача з 06 листопада 2015 року, поновлено позивача на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України, стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 листопада 2015 року по 23 листопада 2016 року, визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не вирішення питання про прийняття ОСОБА_1 в органи поліції, зобов`язано Національну поліцію України розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції у відповідності до пункту 9 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», допущено негайне виконання постанови в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, у решті позовних вимог відмовлено.

На виконання постанови Окружного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року, яка набрала законної сили на підставі ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 грудня 2016 року №1223 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління МВС України з 06 листопада 2015 року.

Також, представник відповідача у запереченнях на позовну заяву послався на те, що відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 30 листопада 2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53011086 про зобов`язання МВС України поновити ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ, яке постановою державного виконавця від 31 січня 2017 року закінчено, як таке, що виконане.

Таким чином, за доводами представника відповідача, Міністерство внутрішніх справ України виконало в повному обсязі резолютивну частину постанови суду в частині, що його стосувалось.

Також, у запереченнях на позовну заяву представник відповідача послався й на те, що з метою сприяння ОСОБА_1 у подальшому працевлаштуванні в органах поліції, 15 грудня 2016 року Міністерство внутрішніх справ України направило листи на ім`я т.в.о. начальника Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України та на ім`я т.в.о. голови Національної поліції України з проханням терміново надати пропозиції щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції, у відповідь на які Національна поліція України повідомила, що рішення про прийняття ОСОБА_1 на службу буде прийнято після розгляду апеляційної скарги Національної поліції на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі №826/26466/15, про що було повідомлено й позивача.

Повторно відповідач направив лист до Національної поліції України аналогічного змісту 06 червня 2017 року, у відповідь на який Національна поліція України повідомила Міністерство внутрішніх справ України про можливість прийняття ОСОБА_1 на службу за умови проходження ним конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими на підставі статей 47, 52 Закону України «Про Національну поліцію України», тобто, за твердженнями представника відповідача, відповідач виконав всі можливі дії по сприянню позивачу у подальшому проходженні служби в поліції.

Більш того, представник відповідача також наголосив на тому, що працевлаштування працівників до органів поліції не є компетенцією Міністерства внутрішніх справ України, а подальше проходження служби залежить від дій позивача, а не відповідача.

Також у запереченнях на позовну заяву зазначено, що штат апарату Міністерства внутрішніх справ України відповідно до статті 10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» було скасовано (скорочено всі посади), тобто, як стверджує представник відповідача, в державі відбулась ліквідація органів внутрішніх справ зі скороченням всіх посад працівників міліції.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №1389 «Про затвердження Структури апарату Міністерства внутрішніх справ України» відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» затверджено Структуру апарату Міністерства внутрішніх справ України, з якої вбачається, що Головне слідче управління не увійшло до структури Міністерства внутрішніх справ України, відповідно, як зазначає представник відповідача, в Міністерстві внутрішніх справ України скорочені всі посади атестованих працівників та введено посади державних службовців.

При цьому, представник відповідача зазначив, що позивач не проходив державну службу, а тому не може бути автоматично призначений на посаду державного службовця, оскільки процедура прийняття на державну службу регулюється Законом України «Про державну службу» та передбачає низку спеціальних заходів.

Крім того, у запереченнях на позовну заяву зазначено, що позивач був повідомлений про дані обставини у процесі листування з ним, а також при особистій зустрічі керівництва МВС України, яка відбулась 08 вересня 2017 року та за результатами якої складено відповідний акт, в якому також зафіксовано пропозицію позивачеві прибути до адмінбудівлі МВС 11 вересня 2017 року для ознайомлення з переліком посад цивільного персоналу та, за наявності бажання, укладення трудового договору.

11 вересня 2017 року позивач не прибув до МВС та не повідомив про бажання обрати посаду для працевлаштування.

Представник відповідача також наголосив й на тому, що чинним законодавством не передбачено альтернативного поновлення на будь-яку посаду, яку працівник раніше не обіймав.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 08 вересня 2017 року по день прийняття рішення в даній справі, представник відповідача послався на те, що вказані позовні вимоги не узгоджуються з положеннями бюджетного законодавства, оскільки бюджетні видатки на фінансування посад, які скорочені з 06 листопада 2015 року відсутні.

Також, представник відповідача зазначив, що позивач помилково вважає, що його середньомісячне грошове забезпечення складає 32873,08 грн, оскільки рахує його за вересень - жовтень 2015 року, тобто час, коли позивачу нараховувалась грошова винагорода за здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях про корупційні та інші тяжкі і особливо тяжкі злочини відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 квітня 2015 року №260, проте, як вказує представник відповідача, такий розрахунок є помилковим, оскільки останнім місяцем роботи позивача є листопад 2015 року, в якому середньомісячне грошове забезпечення складало 7896,00 грн, з них щомісячна премія - 2740,00 грн, а тому, оскільки позивач з 07 листопада 2017 року фактично не виконує службові обов`язки, тобто, не проводить досудового розслідування у кримінальних провадженнях про корупційні та інші тяжкі і особливо тяжкі злочини - підвищена грошова винагорода йому нараховуватись не повинна.

Стосовно позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за час невідбутої відпустки за 2017 рік, представник відповідача послався на те, що позивач не звертався до Міністерства внутрішніх справ України з рапортом або заявою про надання відпустки за 2017 рік та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, а тому у відповідача не виникло обов`язку для її виплати, у зв`язку з чим представник відповідача вважає вказані позовні вимоги необґрунтованими.

На підставі вищевикладеного представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Не погоджуючись з твердженнями представника відповідача, викладеними у запереченнях на позовну заяву, позивач у письмових поясненнях зазначив, що при виданні наказу Міністерства внутрішніх справ України від 21 грудня 2016 року №1223 о/с про поновлення його на посаді, яка вже була скорочена, відповідач мав можливість розглянути питання про працевлаштування позивача на службі в Міністерстві внутрішніх справ України та зобов`язаний був запропонувати вакантну посаду державного службовця, яка введена в структурі апарату МВС, відповідно до наказу від 06 листопада 2015 року №1389.

Також, позивач послався й на аналогічні пояснення тим, що викладені у позовній заяві, зазначивши при цьому, що його мали попередити про можливе звільнення через скорочення штатів та запропонувати вакантну посаду.

Крім того, позивач вказав, що наказ про його звільнення від 08 вересня 2017 року №953 о/с був прийнятий в період його тимчасової непрацездатності та перебуванні на стаціонарному лікуванні в госпіталі МВС.

Стосовно нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач послався на те, що в матеріалах справи наявна довідка про доходи від 06 листопада 2015 року №1317 встановленого зразка, в якій відображені дані про доходи позивача за 2015 року, а також зазначив, що у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі №826/26466/15 встановлено, що середньомісячна зарплата позивача за останні 2 місяці роботи становила 32873,08 грн, а середньоденна - 1494,23 грн.

У зв`язку з чим, позивач вважає оскаржуваний наказ про його звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено попереднє судове засідання.

23 жовтня 2017 року, за результатами розгляду відповідного клопотання судом постановлена ухвала про відмову у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2017 року закінчено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду колегією у складі трьох суддів.

У судовому засіданні 07 грудня 2017 року судом постановлена ухвала про відмову у задоволенні клопотання позивача щодо витребування доказів.

В судовому засіданні 07 грудня 2017 року з урахуванням положень частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) судом вирішено здійснити розгляд справи в порядку письмового провадження.

За результатом розгляду матеріалів справи суд прийшов до висновку про неможливість ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, у зв`язку з чим ухвалою від 27 квітня 2018 року в адміністративній справі №826/12793/17 призначено судове засідання.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 травня 2018 року витребувано у Головного управління Національної поліції в Донецькій області додаткові докази у справі; зупинено провадження в адміністративній справі до надходження витребуваних судом документів.

08 листопада 2018 року судом постановлена ухвала про поновлення провадженні у справі та призначено судове засідання.

В судове засідання 22 листопада 2018 року сторони не з`явились, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Від представника позивача надійшла заява про проведення розгляду справи за його відсутністю у письмовому провадженні.

Враховуючи викладене, у судовому засіданні 22 листопада 2018 року судом на підставі частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України прийнято рішення про подальший розгляд у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 01 вересня 1996 року прийнятий на службу в органи внутрішніх справ, що підтверджується наданою до суду копією трудової книжки.

У відповідності до витягу з наказу Міністерства внутрішніх справ України «По особовому складу» від 06 листопада 2015 року №2338о/с, копія якого наявна в матеріалах справи, полковника міліції ОСОБА_1 , заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил з займаної посади згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у адміністративній справі №826/26466/15 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України про визнання незаконними дій, скасування наказу, поновлення на посаді, яке залишено без змін відповідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року та постанови Верховного Суду від 20 вересня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, а саме:

- визнано протиправним та скасовано Наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року №2338 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління, згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів);

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України;

- стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 листопада 2015 року по 23 листопада 2016 року у розмірі 392 982,49 грн;

- визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не вирішення питання про прийняття ОСОБА_1 в органи поліції;

- зобов`язано Національну поліцію України розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію»;

- допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі - 32 873,08 грн;

- у решті позовних вимог відмовлено.

На виконання постанови Окружного адміністративного суду місті Києві від 23 листопада 2016 року у справі №826/26466/15 Міністерством внутрішніх справ України 21 грудня 2016 року винесено наказ №1223 о/с «По особовому складу» по апарату Міністерства, яким скасовано пункт наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №2338 о/с «По особовому складу» у частині звільнення ОСОБА_1 та поновлено останнього на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 року.

Як вбачається з наданої суду копії листа Міністерства внутрішніх справ України від 06 червня 2017 року №7946/05/22-2017, адресованого Голові Національної поліції, Міністерство запропонувало Національній поліції на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі №826/26466/15 вжити заходів щодо виконання рішення суду в частині, що стосується Національної поліції, зокрема щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в поліцію відповідно до пункту 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» та проінформувати Міністерство внутрішніх справ у найкоротший строк.

Листом від 04 липня 2017 року №7117/01/12-2017 Національна поліція повідомила Міністерство внутрішніх справ України про те, що враховуючи, що термін подання заяви про прийняття на службу в поліцію минув, вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в порядку, передбаченому пунктом 9 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» можливо лише за умови проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими на підставі статей 47,52 Закону.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08 вересня 2017 року №953 о/с (по особовому складу) по апарату Міністерства полковника міліції ОСОБА_1 , заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління, з 08 вересня 2017 року звільнено з займаної посади відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Також, 08 вересня 2017 року комісією у складі посадових осіб Міністерства внутрішніх справ України складено акт, в якому зазначено, що комісією роз`яснено ОСОБА_1 про те, що призначення на посади поліцейських відбувається відповідно до вимог Закону України «Про Національну поліцію», рішення щодо призначення особи на посади поліцейського є виключною компетенцією Національної поліції України (керівника територіального органу поліції).

Також, у вказаному акті зазначено, що у зв`язку з ліквідацією органів внутрішніх справ України Міністерство внутрішніх справ України перетворилось на цивільне відомство та в ньому скорочено всі атестовані посади, а тому керівництво МВС України позбавлено можливості запропонувати ОСОБА_1 посаду атестованого працівника міліції як в апараті Міністерства внутрішніх справ, так і в територіальних органах МВС України, а також будь-яку посаду працівника міліції.

Більш того, у вказаному акті зазначено, що ОСОБА_1 роз`яснено порядок прийняття осіб на державну службу, у зв`язку з чим запропонувати вакантну посаду державного службовця для подальшого проходження служби в МВС України без проходження відповідного конкурсу немає правових підстав.

У акті також було зазначено, що ОСОБА_1 запропоновано за бажанням прибути 11 вересня 2017 року до Департаменту персоналу організації освітньої та наукової діяльності МВС і з`ясувати наявність вакантних посад працівників (цивільний персонал) у Міністерстві внутрішніх справ України та за наявності волевиявлення, як вказано у акті, з ОСОБА_1 буде укладено трудовий договір відповідно до положень КЗпП України.

З вказаним актом позивач був ознайомлений 08 вересня 2017 року, про що свідчить його підпис у відповідній графі, а також останнім було зазначено, що жодної посади йому запропоновано не було.

При цьому, як вбачається з наданої суду копії акта від 11 вересня 2017 року, комісією у складі посадових осіб зафіксовано факт неявки ОСОБА_1 11 вересня 2017 року до Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС, також у акті зазначено про наявність вакантних посад працівників апарату МВС України.

Вважаючи вказаний наказ про звільнення зі служби протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі по тексту - Закон №580-VIII), який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

У відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію», який діяв до 07 листопада 2015 року, передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

В той же час, Закон України «Про міліцію» втратив чинність у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію», який набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року (пункт 1 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII).

За таких обставин, оскільки саме приписами пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII визначено особливості перехідного періоду реформування органів внутрішніх справ та процедуру звільнення працівників міліції, зазначені норми є спеціальними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, відповідно до пунктів 8-10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII, які набрали чинності 07 серпня 2015 року, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України та утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №1389 «Про затвердження штату апарату МВС» визнано таким, що втратив чинність штат апарату Міністерства внутрішніх справ, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 квітня 2011 року №129 дск, з наступними змінами та доповненнями.

Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII передбачено тримісячний термін з дня його опублікування для прийняття на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення, за згодою працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Наведене в сукупності свідчить, що питання стосовно подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції мало бути вирішено до 6 листопада 2015 року включно (впродовж трьох місяців з моменту попередження про наступне вивільнення). Вказані норми є імперативними, як наслідок, неприйняття працівника міліції на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, відповідно до підпункту «г» пункту 64 якого, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, звільнення через скорочення штатів за підпунктом «г» пункту 64 наведеного Положення перебуває у нерозривному зв`язку із необхідністю дотримання другої вимоги - відсутність можливості подальшого використання на службі.

Колегія суддів звертає увагу, що судовими рішеннями у справі №826/26466/15, було встановлено факт того, що позивач виявив бажання проходити службу в органах Національної поліції.

В той же час, приймаючи оскаржуваний наказ Міністерство внутрішніх справ України послалось виключно на підпункт «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, проте, суд зауважує, що з вказаного наказу від 08 вересня 2017 року №953о/с не вбачається, що позивача було звільнено на підставі пункту 9, пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII, оскільки жодних посилань на зазначену норму він не містить.

Колегія суддів також звертає увагу, що надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції, неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі.

Тобто, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу, і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення №114.

Стосовно другого з наведених вище випадків - необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

Отже, лише у разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону України «Про національну поліцію» і звільнення особи за скороченням штатів.

При цьому, суд зауважує, що згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17 жовтня 2011 року у справі №21-327а11, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Одночасно, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої було незаконно звільнено.

Приписами пункту 24 Положення №114 передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які були незаконно звільнені поновлюються на попередній посаді.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі №821/3736/15-а.

Більш того, суд зауважує, що всупереч положенням статті 492 Кодексу законів про працю України, а також положенням Закону України «Про Національну поліцію» позивачу не пропонувались посади, які заміщуються поліцейськими, а докази відмови позивача від проходження служби в поліції відсутні, в той час, як звільненню через скорочення штатів за пункту 10 розділу ІХ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» підлягають виключно ті працівники міліції, які після пропонування нових посад відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції на запропоновані посади.

Також, в матеріалах справи наявна копія довідки про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України №97, виданої ОСОБА_1 Центральним госпіталем МВС України 08 вересня 2017 року, відповідно до якої ОСОБА_1 у період з 30 серпня 2017 року по 08 вересня 2017 року включно перебував на стаціонарному лікуванні в Центральному госпіталі МВС України.

Проте, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивач доповідав керівництву Міністерства внутрішніх справ України про перебування на стаціонарному лікуванні в Центральному госпіталі МВС України, навіть, станом на 08 вересня 2017 року, хоча, як вбачається з матеріалів справи, особисто з`явився до адмінбудівлі Міністерства внутрішніх справ України, де був ознайомлений з вказаним вище актом, наказом про звільнення та отримав трудову книжку.

В той же час, у відповідності до частини 3 статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Таким чином, приймаючи оскаржуваний наказ про звільнення позивача з посади 08 вересня 2017 року у відповідача був відсутній обов`язок щодо перевірки перебування позивача на лікарняному, а тому твердження позивача в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

Однак, аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, колегія суддів доходить висновку, що приймаючи оскаржуваний наказ Міністерство внутрішніх справ України діяло з порушенням норм законодавства, що регулює спірні правовідносини, оскільки відповідачем не доведено неможливості подальшого використання позивача на службі, що є обов`язковою умовою для звільнення за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів), який визначено єдиною підставою для видання оскаржуваного наказу стосовно позивача і беручи до уваги, що позивачу не було запропоновано відповідні посади у Національній поліції для заміщення, наказ Міністерства внутрішніх справ України від 08 вересня 2017 року №953о/с в частині звільнення ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, колегія суддів зауважує, що наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 серпня 2012 року №686 затверджено Положення про органи досудового розслідування Міністерства внутрішніх справ України та Положення про Головне слідче управління МВС України.

Відповідно до пункту 1.1. Положення про Головне слідче управління МВС України, останнє було структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України, який забезпечує в межах повноважень виконання законодавства України про кримінальне провадження та є головним органом досудового розслідування в системі МВС України.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №1389 затверджено Структуру апарату Міністерства внутрішніх справ України та визнано таким, що втратив чинність наказ МВС від 06 вересня 2013 року №861 «Про впорядкування загальної структури МВС України» (зі змінами).

Колегія суддів наголошує, що до Структури апарату Міністерства внутрішніх справ України, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №1389, не увійшло Головне слідче управління МВС України.

При цьому, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01 травня 2016 року №350 затверджено штат апарату Міністерства внутрішніх справ, штат Головного сервісного центру МВС та штати регіональних сервісних центрів МВС.

Таким чином, судом встановлено, що станом на день розгляду даної адміністративної справи по суті такого структурного підрозділу МВС Міністерства внутрішніх справ України, як Головне слідче управління МВС не існує, а посада заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління скорочена.

Більш того, як вже було зазначено судом, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у адміністративній справі №826/26466/15 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України про визнання незаконними дій, скасування наказу, поновлення на посаді, яке залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, у тому числі, визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не вирішення питання про прийняття ОСОБА_1 в органи поліції та зобов`язано Національну поліцію України розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію».

Крім того, у відповідності до наявної в матеріалах справи копії листа Національної поліції від 18 серпня 2017 року №Б-912/12/1/2/01-2017, ОСОБА_1 повідомлено про те, що останній двічі звертався до керівництва Національної поліції про вжиття заходів щодо виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі №826/26466/15 та йому було надано відповіді щодо того, що термін подання заяви про прийняття на службу до поліції минув, у зв`язку з чим було роз`яснено про можливість прийняття на службу в поліції лише за умови проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими на підставі статей 47, 52 Закону та рекомендовано взяти участь у конкурсі на службу до поліції на зайняття вакантної посади.

Також у вказаному листі зазначено, що згідно постанови державного виконавця (постанова про відкриття виконавчого провадження від 20 липня 2017 року за №54340386) Національну поліцію України зобов`язано виконати рішення суду у справі №826/26466/15, з урахуванням чого державного виконавця, як зазначено у листі, було проінформовано про фактичне виконання Національною поліцією України рішення суду до відкриття виконавчого провадження.

Проте, у відповідності до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2019 року у справі №826/12207/17 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Національна поліція України, про визнання протиправною та скасування постанови від 19 серпня 2017 року скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 19.08.2017 про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №826/26466/15 (ВП 54340386), виданого 24 березня 2017 року Київським апеляційним адміністративним судом (http://reyestr.court.gov.ua/Review/83041680)

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що особова справа ОСОБА_1 разом із запитуваними актами за вихідним номером №22/1/2-4201 дск надіслана до Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції у зв`язку з розглядом питання щодо його працевлаштування на службу в поліцію, що підтверджується копією листа Департаменту персоналу, організації, освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України від 31 жовтня 2017 року №22/1/2-4655.

Також, в матеріалах справи наявна копія наказу Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 03 січня 2018 року №7о/с «По особовому складу» про прийняття ОСОБА_1 відповідно до розділу VI Закону України «Про Національну поліцію» на службу в поліцію слідчим слідчого відділення Мар`їнського відділення поліції Волноваського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 10 січня 2018 року.

Наведене в сукупності дозволяє колегії суддів дійти висновку про те, що станом на момент розгляду даної адміністративної справи по суті, позивач прийнятий на службу в органи поліції, а тому з урахуванням того, що посада, з якої позивача звільнено Міністерством внутрішніх справ України скорочена, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення з Міністерства внутрішніх справ України середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08 вересня 2017 року по день прийняття рішення в даній адміністративній справі, колегія суддів виходить з наступного.

Абзацом 1 пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114 передбачено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

У відповідності до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі по тексту- Порядок №100).

У відповідності до абзацу 1 пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Абзац 2 пункту 8 Порядку №100 передбачає, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Згідно пункту 1.7 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499, при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Колегія суддів враховує посилання відповідача на відсутність фонду на оплату праці працівникам МВС та його територіальним органам, а тому приходить до висновку про необхідність застосування в даному випадку суми грошового забезпечення позивача за 2 календарні місяці його роботи перед звільненням, коли йому виплачувалась заробітна плата, що розрахована у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі №826/26466/16 на підставі довідки від 06 листопада 2015 року з розрахунку середньоденної заробітної плати у сумі 1494,23 грн.

При цьому, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням того, що позивач з 10 січня 2018 року офіційно працевлаштований, становить за період з 09 вересня 2017 року (наступна дата після звільнення) по 09 січня 2018 року (дата, що передує прийняттю на службу до поліції) 1494,23 грн (середньоденне грошове забезпечення) х 122 (кількість днів вимушеного прогулу) = 182296,06 грн.

Посилання відповідача на те, що позивач не виконував свої посадові обов`язки, а тому не має права на відповідні доплати до грошового забезпечення є необґрунтованими та відхиляються судом, оскільки чинним законодавством передбачено стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за останні два місяці, в яких особою отримувалась заробітна плата.

В той же час, колегія суддів зауважує, що матеріалами справи підтверджується факт того, що позивач приступив до виконання своїх службових обов`язків в органах поліції та йому щомісячно нараховується грошове забезпечення, що підтверджується відповідною довідкою про грошове забезпечення Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області №416 від 16 липня 2018 року, а тому відсутні правові підстави для стягнення з Міністерства внутрішніх справ України середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 10 січня 2018 року по день ухвалення судом рішення по суті в даній адміністративній справі.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення з Міністерства внутрішніх справ України матеріальної допомоги для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за час невідбутої відпустки за 2017 рік, суд виходить з наступного.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року в справі № 21-8а15.

Пунктом 2.16.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499 передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надається матеріальна допомога у межах асигнувань що виділяються на їх утримання, для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на день виплати, та один раз на рік - допомога для оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що вказаний наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 31 жовтня 2016 року №1131, тобто, станом на момент виникнення спірних правовідносин, положення Інструкції не застосовувались до позивача, а тому посилання останнього на її норми є безпідставними.

Більш того, колегія суддів зауважує, що основною умовою, за якої виплачується матеріальна допомога на оздоровлення, є факт надання працівникові щорічної відпустки (повністю або її частини), проте, в матеріалах справи відсутні відомості щодо надання позивачу щорічної відпустки (повністю або її частини) у 2017 році, що, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для виплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги.

Більш того, у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог, рішення суду в частині стягнення на користь позивача з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць без урахування обов`язкових податків та зборів підлягає негайному виконанню.

Стосовно вимоги позивача зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тобто, вказаною нормою Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В той же час, з клопотання позивача не вбачається, а судом не встановлено, що загальний порядок виконання судового рішення не надасть очікуваного результату, або що відповідач може створити перешкоди для виконання такого рішення.

Оскільки позивач не навів обґрунтувань та не надав доказів, що підтверджують необхідність застосування процесуального інституту судового контролю за виконанням судового рішення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням його рішення.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

Враховуючи викладене та керуючись статтями ст.ст.2, 3, 5-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 08 вересня 2017 року №953 о/с (по особовому складу) в частині звільнення в запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом полковника міліції ОСОБА_1 (М-086841), заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління з 08 вересня 2017 року.

3. Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (01601, місто Київ, вулиця Богомольця, 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 вересня 2017 року по 09 січня 2018 року у розмірі 182296 (сто вісімдесят дві тисячі двісті дев`яносто шість) грн 06 коп.

4. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Міністерства внутрішніх справ України (01601, місто Київ, вулиця Богомольця, 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми за один місяць без урахування обов`язкових податків та зборів.

5. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

6. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська
Судді: А.І. Кузьменко
Л.О. Маруліна