Справа № 260/1582/19
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2020-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 січня 2020 року м. Ужгород№ 260/1582/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Державна казначейська служба України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Державна казначейська служба України, в якому просить: 1) визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень ДФС України стосовно невиконання п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 2) стягнути із розрахункових рахунків суб`єкта владних повноважень ДФС України вартість його санаторно-курортного оздоровлення у 2019 році в ДП «Клінічний санаторій Карпати» в розмірі 13920,00 грн. згідно п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 3) стягнути із розрахункових рахунків суб`єкта владних повноважень ДФС України матеріальну шкоду в розмірі 1500,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 7500,00 грн.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15 лютого 2010 року його було звільнено з органів ДФС України у відставку за станом здоров`я. Окрім того, він являється інвалідом ІІІ групи та має право на пільги, встановлені для ветеранів війни - інвалідів війни. У зв`язку з чим вважає, що має право на отримання безоплатного позачергового щорічного забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад на підставі п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Разом з тим, на подану 15 серпня 2019 року до ДФС України заяву отримав протиправну відмову.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.11.2019 р. відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

16 грудня 2019 року до Закарпатського окружного адміністративного суду надійшли пояснення 3-ї особи №13.1-12-01-10/3581 від 11.12.2019 р., в яких така зазначила, що орган Державного казначейства України не є розпорядником усіх бюджетних коштів і не відповідає за зобов`язаннями інших бюджетних установ. Тому у випадку встановлення судом підстав для задоволення позовних вимог та набрання законної сили рішення суду, а також звернення стягувача із заявою про виконання виконавчого документа, казначейство в межах компетенції вчинятиме дії відповідно до вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845.

10 січня 2020 року до Закарпатського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до змісту якого проти задоволення позовних вимог заперечив з мотивів їх безпідставності. Зокрема, зазначив, що норми п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на яку посилається позивач, як на правову підставу заявлених позовних вимог, передбачають право інвалідів війни на забезпечення путівками на санаторно-курортне лікування або грошову компенсацію такого, однак виключно один раз на два роки у передбаченому законом розмірі. Виплата компенсації проводить для жителів Закарпатської області Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів за списками, наданими ДФС. Оплата самостійного курортного лікування чинним законодавством не передбачена. В даном випадку позивач, звернувшись до органу ДФС з відповідною заявою, не долучив медичну довідку лікувальної установи за формою 070/0 за 2019 рік та довідку з Пенсійного фонду України про отримання пенсії. З огляду на що зазначений позов вважає передчасним. Окрім того, звертає увагу суду на те, що у сфері управління ДФС України залишається ДП «Санаторій Дніпро» (місцезнаходження: м. Ялта, Автономна Республіка Крим), тому договори на забезпечення путівками вказаних категорій громадян до санаторно-курортних закладів інших міністерств та центральних органів виконавчої влади ДФС України не укладались, у зв`язку з чим кошторисні призначення на зазначені цілі в 2019 році в ДФС відсутні.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) 15 лютого 2010 року звільнений за станом здоров`я з органів Державної податкової адміністрації України у відставку за станом здоров`я.

Дана обставина встановлена судовими рішеннями у справах №308/11958/18 та 308/11674/16-а за участю тих самих осіб, які набрали законної сили, а отже, вказані обставини повторно не доводяться.

Згідно з нормами ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи, що засвідчується наявною в матеріалах справи копією посвідчення від 18 квітня 2018 року серії НОМЕР_3 , та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (арк. спр. 8).

15 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України) із заявою, в якій просив провести оплату його санаторно-курортного оздоровлення в ДП «Клінічний санаторій Карпати» згідно рахунку-фактури №СК-0002938 від 08.08.2019 р. в розмірі 13920,00 грн. на підставі п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2011 року №446. До поданої заяви долучив копію посвідчення інваліда війни; довідку для одержання путівки на санаторно-курортне лікування; копію сторінок паспорта та ідентифікаційного коду; копію рахунку-фактури; реквізити та номер банківського рахунку (арк. спр. 9 - 11).

Листом від 03.09.2019 р. №/Б/99-99-04-04-02-14 ДФС України повідомила ОСОБА_1 , що забезпечення санаторно-курортними путівками пенсіонерів податкової міліції (інвалідів, учасників бойових дій, ветеранів) проводиться відповідно до Порядку забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб і членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2011 року № 446, за рахунок та у межах коштів, передбачених кошторисом на утримання ДФС у порядку черги. За бажанням осіб з інвалідністю замість путівки на санаторно-курортне лікування такі можуть отримати один раз на два роки грошову компенсацію. Виплату компенсації проводить для жителів Закарпатської області Закарпатським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів за списками, наданими ДФС. Окрім того, повідомлено, що оплата самостійного санаторно-курортного лікування чинним законодавством не передбачена (арк. спр. 12).

Вважаючи відмову ДФС України оплатити вартість санаторно-курортного оздоровлення протиправною та такою, що порушує гарантоване п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» право на безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення регламентується нормами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон).

Положеннями ст. 13 Закону встановлено перелік пільг, що надаються особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам, серед яких, в тому числі, безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад. Особи з інвалідністю внаслідок війни забезпечуються путівками відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах охорони здоров`я, соціального захисту населення, захисту державного кордону, та іншими органами за місцем перебування особи з інвалідністю на обліку або за місцем її роботи.

Поряд з цим абз. 5 п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону передбачена можливість за бажанням осіб з інвалідністю замість путівки на санаторно-курортне лікування отримати один раз на два роки грошову компенсацію: особи з інвалідністю внаслідок війни I - II груп - у розмірі середньої вартості путівки, особи з інвалідністю внаслідок війни III групи - у розмірі 75 процентів середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що позичав відноситься до категорій осіб, на яких поширюється вимоги п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону.

Відповідно до заявлених позовних вимог, позивач просить стягнути з ДФС України вартість саме щорічного санаторно-курортного лікування за 2019 році, гарантованого нормами п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону, та наголошує на тому, що така жодним чином не стосується компенсації вартості путівки, яка, відповідно до абз. 5 п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону, передбачена 1 раз на два роки.

З цього приводу суд зазначає, що норми п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону передбачають два можливі варіанти реалізації передбаченого особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам права на забезпечення санаторно-курортним лікуванням, а саме, шляхом безпосереднього отримання путівки на санаторно-курортне лікування або шляхом грошової компенсації їх вартості.

П. 3 ч. 1 ст. 13 Закону встановлено, що порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Отже, нормами Закону Кабінету Міністрів України делеговано повноваження на визначення порядку надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 13 зазначеного законодавчого акту.

Порядок забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2011 року № 446 (далі - Порядок №446).

Порядок №446 регулює саме механізм забезпечення Міноборони, МВС, Міністерством інфраструктури, Мін`юстом, СБУ, ДСНС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною фіскальною службою, в тому числі, осіб, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів в частині гарантованого нормами п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону права на щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням.

Відповідно до п. 2 Порядку №446, державні органи забезпечують путівками до санаторно-курортних закладів не більше одного разу на рік, зокрема, інвалідів із числа осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно п. 6 Порядку №446 за рахунок коштів, виділених з державного бюджету, безоплатними путівками до санаторно-курортних закладів забезпечуються, зокрема, інваліди з числа осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», - щороку (із січня по грудень).

Відповідно до п. 4 Порядку №446, путівки надаються особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, відповідно до медичних рекомендацій з урахуванням пільг, передбачених законодавством для конкретної категорії осіб, в порядку черговості у міру надходження путівок, зокрема: ветеранам військової служби, органів внутрішніх справ, податкової міліції, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби, служби цивільного захисту, Держспецзв`язку і членам їх сімей, особам, зазначеним у статтях 61 - 64 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", ветеранам війни та особам, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та які отримують пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", - на підставі заяви, медичної довідки лікувальної установи за формою 070/о, посвідчення, яке дає право на пільги, та довідки з Пенсійного фонду України про отримання пенсії.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до ДФС України із заявою про оплату санаторно-курортного лікування, в якій з посиланням на норми Закону та Порядку №446, просить забезпечити виконання його права на щорічне забезпечення санаторно-курортним оздоровленням (арк. спр. 9). Разом з тим, перелік документів, передбачених Порядком №446, зокрема, медичну довідку лікувальної установи за формою 070/о та довідку з Пенсійного фонду України про отримання пенсії, не подав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вищезазначене суд вважає безпідставною позовну вимогу про визнання протиправною бездіяльності ДФС України стосовно невиконання п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону щодо ненадання безоплатного позачергового щорічного забезпечення санаторно-курортним лікуванням (як вбачається з тексту позовної заяви), оскільки ОСОБА_1 не було дотримано встановленого законодавством порядку для реалізації такого.

Окрім того, п.п. 10, 12 Порядку №446 визначено, що закупівля та забезпечення путівками здійснюються в межах коштів, передбачених відповідному державному органу на зазначену мету в державному бюджеті на відповідний рік. Закупівля санаторно-курортних путівок здійснюється відповідно до законодавства.

Таким чином, Порядок №446 передбачає надання особам, передбаченим п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону, путівок до санаторно-курортних закладів в порядку черговості у міру їх надходження шляхом закупівлі у встановленому законом порядку в межах коштів, передбачених відповідному державному органу на зазначену мету в державному бюджеті на відповідний рік. Тобто, Порядком №446 не передбачена можливість реалізації права, гарантованого п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону, на отримання безплатного позачергового щорічного забезпечення санаторно-курортним лікуванням шляхом самостійного придбання такими особами путівок до санаторно-курортних закладів за їх вибором з подальшим відшкодуванням їх вартості відповідним органом.

Натомість норми Закону передбачають альтернативний варіант реалізації особами права, гарантованого п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону, шляхом отримання один раз на два роки грошової компенсації замість путівки на санаторно-курортне лікування.

Так, механізм виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, передбачених Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань" та "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні", визначається порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2004 р. №785 (далі - Порядок №785).

П. 2 Порядку №785 визначено, що грошова компенсація виплачується особам з інвалідністю внаслідок війни та особам з інвалідністю, зазначеним у статті 62 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", за місцем їх обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Грошова компенсація виплачується у таких розмірах:

- інвалідам I і II груп - 100 відсотків середньої вартості путівки;

- інвалідам III групи - 75 відсотків середньої вартості путівки.

У разі зміни групи інвалідності за період перебування інваліда на обліку грошова компенсація виплачується у розмірі відповідно до групи інвалідності, встановленої йому на дату виплати.

Згідно п. 3 Порядку №785 підставою для виплати грошової компенсації є такі документи:

- заява про виплату грошової компенсації;

- посвідчення особи, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 2 цього Порядку;

- облікові дані про одержання путівок та грошової компенсації.

Відповідно до п. 4 Порядку №785, компенсація вартості самостійного санаторно-курортного лікування учасникам бойових дій, учасникам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, зазначеним у статтях 61, 63 і 64 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", та ветеранам праці відповідно до Закону України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні" виплачується за їх бажанням у розмірі вартості самостійного санаторно-курортного лікування на час проведення оздоровлення, але не більше ніж середня вартість санаторно-курортної путівки, визначена відповідно до пункту 7 цього Порядку.

П. 41 Порядку №785 встановлено, що після отримання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування особами, зазначеними у пункті 4 цього Порядку, період наступного їх перебування на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням або для отримання наступної компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування обчислюється з дня подання ними заяви та необхідних документів.

Згідно п. 5 Порядку №785 підставою для виплати компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування є такі документи:

- заява про виплату компенсації;

- про сплату повної вартості санаторно-курортної путівки, про підтвердження проходження санаторно-курортного лікування або зворотний талон санаторно-курортної путівки строком санаторно-курортного лікування не менш як 18 днів;

- посвідчення особи, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 4 цього Порядку.

Норми п. 6 Порядку №785 передбачають, що грошова компенсація виплачується особам через два роки після звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки. Право на компенсацію вартості самостійного санаторно-курортного лікування настає з дня звернення із заявою про її виплату один раз на два роки (з урахуванням року проходження самостійного санаторно-курортного лікування).

Відповідно до п. 8 Порядку №785, грошова компенсація за умови подання довідки з місця роботи, навчання, служби про те, що протягом попередніх двох років особа не одержувала безоплатної санаторно-курортної путівки, виплачується:

- структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських, районних у містах у разі їх утворення (крім мм. Києва та Севастополя) рад особам, які перебувають в них на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням;

- територіальними відділеннями Фонду соціального захисту інвалідів особам, які перебувають на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням у Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, ДСНС, Службі зовнішньої розвідки, Мін`юсту, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держприкордонслужби, Держспецзв`язку, Держспецтрансслужбі та ДФС.

Грошова компенсація особам, які перебувають на обліку в органах Міноборони, ДСНС, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Державної кримінально-виконавчої служби, Управління державної охорони, Адміністрації Держприкордонслужби, Держспецзв`язку, Держспецтрансслужби та ДФС для забезпечення санаторно-курортним лікуванням, проводиться у порядку, визначеному Мінсоцполітики разом з Мінфіном та Казначейством.

На підставі проведеного правового аналізу законодавчих норм, що регулюють порядок компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, суд дійшов висновку, що підставою для виплати такої є звернення особи із заявою з долученням відповідних документів. При цьому така виплачується органом, передбаченим п. 8 Порядку №785, виключно 1 раз на два роки та тільки через два роки після звернення за умови, якщо заявник протягом цього періоду не одержав безоплатної санаторно-курортної путівки.

Судом встановлено, що в серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ДФС України із заявою про оплату санаторно-курортного лікування, здійсненого позивачем в серпні 2019 року (стягнення коштів за якою є предметом позову в даній адміністративній справі), а тому право на отримання грошової компенсації вартості такого в позивача ще не настало.

Суд не може встановити обов`язок здійснити виплату компенсації на майбутнє. Встановлення будь-яких виплат на майбутнє не узгоджується з існуючими способами захисту, оскільки прийняття рішення під умовою неможливо. Закон передбачає виплату компенсації тільки у разі ненадання безоплатної санаторно-курортної путівки. Тому, у разі прийняття рішення про зобов`язання виплатити компенсацію суд припустить, що путівка не буде надана, що виходить за межі встановленого порядку захисту порушених прав.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 17.04.2018 р. у справі №308/11674/16-а.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищенаведене суд вважає, що заявлені позовні вимоги щодо визнання протиправної бездіяльності ДФС України стосовно невиконання п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону та стягнення з рахунків відповідача вартості його санаторно-курортного оздоровлення у 2019 році задоволенню не підлягають.

У зв`язку з не встановленням протиправності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах позовна вимоги про стягнення моральної та матеріальної шкоди задоволенню також не підлягає.

З огляду на відмову у задоволенні позову судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_2 ) до Державної фіскальної служби України (місцезнаходження: пл. Львівська, буд. 8, м. Київ, 04053, код ЄДРПОУ - 39292197), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Державна казначейська служба України (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ - 37567646) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України).

СуддяР.О. Ващилін