Справа № 640/17777/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2020 року м. Київ № 640/17777/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса тимчасової реєстрації: АДРЕСА_2 , до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (надалі - відповідач), адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови в призначенні пенсії державного службовця ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з дня звернення за призначенням пенсії, а саме з 21 червня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 21 червня 2019 року остання звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», листом від 01 серпня 2019 року їй відмовлено в призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю підстав для її призначення.

Позивач з вказаною відмовою не погоджується, оскільки, за її твердженнями, на час звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві мала достатньо стажу державного службовця, а саме, 19 років 11 місяців 29 днів та їй на момент звернення до відповідача з відповідною заявою про призначення пенсії виповнилось 59 років.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що 21 червня 2019 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та про призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII.

З 15 квітня 2019 року, як зазначено у відзиві на позовну заяву, позивачу призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та рішенням від 30 липня 2019 року відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», у зв`язку з відсутністю у позивача права на такий вид пенсії, оскільки стаж державної служби позивача становить 5 років 1 місяць 9 днів за період роботи в Міністерстві охорони здоров`я України, про що позивача повідомлено листом від 01 серпня 2019 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

З наданої суду копії трудової книжки позивача вбачається, що ОСОБА_1

- з 01 лютого 1995 року прийнята на посаду асистента строком на три роки, кафедри патологічної анатомії Кримського медичного інституту, звільнена з посади з 09 квітня 1998 року у зв`язку з ліквідацією інституту;

- прийнята з 10 квітня 1998 року на посаду асистента кафедри патологічної анатомії Кримського державного медичного університету ім. С.І. Георгієвського.

- 04 липня 2001 року присуджено наукову ступінь кандидата медичних наук;

- з 03 вересня 2001 року переведена на посаду доцента кафедри анатомії патологічної з секційним курсом до обрання за конкурсом;

- з 28 серпня 2002 року обрана за конкурсом на посаду доцента кафедри анатомії патологічної з секційним курсом, з укладенням строкового трудового договору;

- з 01 вересня 2003 року переведена доцентом кафедри нетрадиційної медицини за строковим трудовим договором;

- з 01 грудня 2009 року призначена головним позаштатним спеціалістом з народної та нетрадиційної медицини Міністерства здоров`я Автономної Республіки Крим, звільнена за власним бажанням з 22 квітня 2014 року на підставі наказу №90-к від 22 квітня 2014 року;

- 23 квітня 2014 року наказом №390-к призначена на посаду завідувача відділу охорони здоров`я Головного управління з питань соціальної політики Адміністрації Президента України;

- 23 квітня 2014 року складено присягу державного службовця та присвоєно п`ятий ранг державного службовця;

- з 05 червня 2014 року відповідно до вимог статей 4, 15 Закону України «Про державну службу» призначена на посаду начальника Управління з питань якості надання медичної допомоги Міністерства охорони здоров`я України;

- з 10 листопада 2014 року призначено на посаду начальнику відділу з питань якості надання медичної допомоги Міністерства охорони здоров`я України;

- з 21 вересня 2015 року призначена на посаду заступника начальника Управління - начальника відділу контролю якості медичної допомоги Управління ліцензування та якості медичної допомоги Міністерства охорони здоров`я України;

- з 22 червня 2016 року переведена на посаду заступника начальника Управління - начальника відділу контролю якості медичної допомоги Управління ліцензування та контролю якості, надання медичної допомоги.

З наданої суду копії пенсійної справи ОСОБА_1 вбачається, що остання 21 червня 2019 року звернулась у встановленому законодавством порядку до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

З копії матеріалів пенсійної справи також вбачається, що на підставі заяви позивача, з урахуванням страхового стажу, який становить 39 років 7 місяців 17 днів, останній з 15 квітня 2019 року призначена пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому, у відповідності до наявної копії рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 30 липня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком згідно Закону України «Про державну службу», оскільки стаж державної служби становить 5 років 1 місяць 9 днів, що недостатньо для призначення пенсії згідно Закону України «Про державну службу», про що повідомлено позивача листом від 01 серпня 2019 року №172121/03.

Вважаючи бездіяльність відповідача, яка полягає у непризначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», протиправною, остання звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Підпунктами 4, 23 частини 1 Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) № 137-V 14 вересня 2006 року визначено, що всі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей та кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Згідно з частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від №3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

З 01 травня 2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII, яким передбачено новий порядок та умови призначення пенсії державним службовцям.

У відповідності до пункту 10 розділу XI Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Пунктом 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року №229 (надалі - Порядок № 229), встановлено, що стаж державної служби обчислюється відповідно до частини 2 статті 46 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII. До стажу державної служби зараховуються: час перебування на посаді державної служби відповідно до Закону; час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

Відповідно до вимог пункту 8 розділу XI Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Згідно пункту 6 Порядку №229 стаж державної служби за період роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону.

Таким чином, до 01 травня 2016 року, тобто, до набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII, стаж державної служби обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №283 від 03 травня 1994 року (надалі - Порядок №283).

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, в редакції, чинній на період роботи позивача на посадах асистента та доцента кафедри, визначав Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.

Відповідно до статті 1 цього Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ регулювання правового становища державних службовців, що працюють в органах прокуратури, апаратах судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, Національної поліції, Національного антикорупційного бюро України та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Із наведеної норми вбачається, що правове становище державних службовців, які працюють в апараті інших органів, може регулюватися іншими спеціальними законами. При цьому, Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 №3723-ХІІ застосовується до таких службовців в частині, яка не врегульована спеціальними законами.

Згідно зі статтею 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 13 грудня 1991 року № 1977-XII, який втратив чинність з 16 січня 2016 року, пенсія науковому (науково-педагогічному) працівнику призначається за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», після досягнення чоловіками віку 62 роки за наявності стажу наукової роботи не менш як 20 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності стажу наукової роботи не менш як 15 років. До досягнення віку, встановленого цим абзацом, право на пенсію за віком мають чоловіки - наукові (науково-педагогічні) працівники 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 60 років - які народилися по 31 грудня 1952 року; 60 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1953 року по 31 грудня 1953 року; 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

У відповідності до пункту 3 Порядку №283 до стажу державної служби включається також стаж наукової роботи, набутий в державних установах, організаціях, закладах на посадах, визначених переліком посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III-IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2004 року №257, незалежно від наявності перерв у роботі.

У відповідності до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III-IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність"» від 04 березня 2004 року №257 До наукового стажу, який дає право на призначення пенсій та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність", зараховується час роботи наукових (науково-педагогічних) працівників на посадах, зазначених у статті 118 Кодексу законів про працю України, якщо цій роботі безпосередньо передувала і після неї слідувала робота на посадах, передбачених переліком, та час роботи осіб, які мають науковий ступінь, на посадах за спеціальністю відповідно до групи спеціальностей галузі науки, з якої присуджено науковий ступінь, з дня зайняття посади за цією спеціальністю, час роботи на посадах керівника (начальника, завідуючого тощо), старшого викладача, викладача Вищих курсів іноземних мов Міністерства закордонних справ України в період з 1 січня 1990 р. по 1 січня 2004 року, на посаді начальника (керівника) бригади в наукових підрозділах наукових установ у період до 1 січня 1980 р.; час роботи наукових (науково-педагогічних) працівників на посадах, передбачених переліком, у наукових установах, організаціях, вищих навчальних закладах III-IV рівнів акредитації недержавної форми власності, які пройшли державну атестацію згідно із Законом України "Про наукову і науково-технічну діяльність", у порядку, визначеному Міністерством освіти і науки за погодженням з Міністерством праці та соціальної політики і Міністерством промислової політики; час навчання в аспірантурі або ад`юнктурі за денною (очною) формою навчання випускників аспірантури, ад`юнктури, час перебування в докторантурі випускників докторантури.

Згідно з переліком посад, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2004 року №257 (пункт 2) до переліку посад вищих навчальних закладів III - IV рівнів акредитації, наукових підрозділів в їхньому складі, Національної школі суддів відносяться керівник (ректор, президент, начальник тощо); заступник керівника (перший проректор, проректор, перший віце-президент, віце-президент) з науково-педагогічної, наукової роботи; декан; завідуючий кафедрою; професор; доцент; директор бібліотеки; науковий працівник бібліотеки; старший викладач; викладач, асистент; керівник (завідуючий, начальник, директор), заступник керівника (завідуючого, начальника, директора) наукового підрозділу (інституту, частини, відділу, лабораторії, сектору, бюро, групи); головний науковий співробітник; провідний науковий співробітник; старший науковий співробітник; науковий співробітник; молодший науковий співробітник, учений секретар.

Так, судом встановлено, що відповідачем не враховано періоди роботи позивача на посаді асистента кафедри патологічної анатомії Кримського медичного інституту та створеного на його базі Кримського державного університету ім. С.І. Георгієвського з 01 лютого 1995 року по 02 вересня 2001 року, а також період роботи позивача на посаді доцента кафедри вищого навчального закладу з 03 вересня 2001 року по 30 листопада 2009 року.

Як вже зазначалось судом, стаж державної служби особи за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII обчислюється саме у порядку та на умовах, встановлених на той час, а у відповідності до вимог чинного законодавства України обчислюється саме згідно з законодавством, яке діяло на той час, а тому відповідачем неправомірно не зараховано при обчисленні стажу державної служби позивача періоди роботи останньої на посаді асистента та доцента кафедри вищого навчального закладу.

Більш того, суд вважає за необхідне зазначити, що сторонами у справі не заперечувалось, а у суду не виникає сумнівів щодо присвоєння вищому навчальному закладу, в якому позивач обіймала посади асистента та доцента кафедри, ІІІ-IV рівнів акредитації.

За таких обставин, період роботи позивача на посадах асистента кафедри та доцента кафедри зараховуються до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ.

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачем неправомірно відмовлено у призначенні пенсії позивачу за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, з підстав незарахування до стажу державної служби періодів роботи позивача на посаді асистента кафедри та доцента кафедри, у зв`язку з чим, з метою повного та ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати такі дії неправомірними.

В той же час, з урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання бездіяльності відповідача протиправною, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідачем були вчинені протиправні дії, які полягали у відмові позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», суд виходить з наступного.

Практика Європейського суду свідчить, що в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного спору є відмова у призначенні позивачу пенсії за віком з підстав незарахування до стажу державної служби періоду роботи позивача на посадах асистента кафедри та доцента кафедри.

Відповідно до вимог частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з вимогами частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи встановлені обставини справи та наведені вище норми Закону, якими регулюються спірні відносини, суд вважає за необхідне частково задовольнити вказані позовні вимоги, з тих підстав, що зобов`язання відповідача призначити пенсію є передчасною вимогою і призведе до втручання в дискреційні повноваження останнього щодо обчислення сумарного стажу роботи, зокрема, який дає право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», у зв`язку з чим на теперішній час відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

В той же час, суд вважає за доцільне, керуючись частиною 2 статті 9, статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, обрати інший спосіб захисту, який необхідний для відновлення порушеного права, а саме: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 30 липня 2019 року про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 21 червня 2019 року з урахуванням висновків суду.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, зокрема, про

- вихід за межі позовних вимог та визнання протиправними дії відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 30 липня 2019 року, та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 21 червня 2019 року з урахуванням висновків суду.

- про відмову у задоволенні інших позовних вимог.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 764,80 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 382,40 грн.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до пунктів 10, 12 Розділу ХІ Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 30 липня 2019 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком до пунктів 10, 12 Розділу ХІ Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про призначення пенсії за віком відповідно до пунктів 10, 12 Розділу ХІ Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.

5. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) документально підтверджені судові витрати у розмірі 384,20 грн (триста вісімдесят чотири гривні 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, )

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова