Справа № 260/561/19
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2019-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

27 грудня 2019 року м. Ужгород№ 260/561/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої - судді Калинич Я.М.,

при секретарі судового засідання - Попович М.М.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представник позивача - Лучинець О.В.,

представник відповідача - Радь О.І.,

перекладач - Басараб А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), в якому просить: 1) визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №112-19 від 28.03.2019 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем на підставі релігійних переконань.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Державної міграційної служби України №112-19 від 28.03.2019 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі того, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні. Зазначене рішення вважає необґрунтованим та незаконним з огляду на те, що він є християнином та проживає в мусульманській країні - Ісламській Республіці Пакистан. За останні роки кардинально змінилася ситуація в плані безпеки в Пакистані та сусідньому Афганістані, збільшилася кількість вбивств християн радикальними мусульманськими угрупуваннями, бойовики яких підривають християнські церкви, а християн вбивають. Стверджує, що не мав можливості відвідувати та вільно, відкрито сповідувати свою релігію, боїться за своє життя, у зв`язку з чим прийняв рішення тікати з Пакистану. Вважає оскаржуване рішення необгрунтованим і незаконним.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 травня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

Відповідачем 30 травня 2019 року подано відзив, в якому вказано про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних в останнього повноважень, з урахуванням того, що позивач під час проведеної співбесіди плутався в своїх твердженнях, не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України, доводи ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви правдивість наданої інформації, є необґрунтованими та недоведеними.

25 липня 2019 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У такій зазначає, що рішення відповідача є необгрунтованим. Ніякого всебічного вивчення повідомленої позивачем інформації, а також наявної інформації по країні походження відповідачем здійснено не було. Відповідач у висновку про відмову акцентує свою увагу на подіях минулого позивача без врахування теперішнього та майбутнього для нього, що, на переконання представника позивача, є неприпустимим під час розгляду заяв про звернення за захистом.

Ухвалою суду від 02 серпня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 09 вересня 2019 року судом було допитано головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Закарпатській області Калинич З.В. в якості свідка. Останній повідомив суду, що рішення було прийнято правомірно з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні від 29 травня 2018 року. Повідомив, що забезпечив всі можливості позивачу надати інформацію. Зазначив, що було забезпечено дотримання всіх прав позивача. За перекладачем звертався до Закарпатської торгово-промислової палати, які надали перекладача з англійської мови на якого погодився заявник. Зазначив, що заявник завжди погоджувався на проведення співбесід, все, що заявник бажав додати, все було висвітлено у співбесіді. Повідомив, що жодних скарг на проведені співбесіди не надходили. Зазначив, що інформація по країні походження заявника бралась з відкритих інформаційних джерел і така викладена у висновку. Повідомив, що при повторному розгляді заяви зверталась увага та досліджувались ті обставини, на які зазначив суд у рішенні від 29.05.2018 року. Зазначив, що позивач вказував, що йому загрожує небезпека в країні походження у зв`язку з тим, що він християн, однак на час повторного розгляду його заяви було встановлено, що церква, яку відвідував позивач, існує і немає ніяких перешкод її відвідувати. Звернув увагу суду на те, що встановити достовірно віросповідання позивача неможливо. Повідомив, що всі посилання на відкриті джерела, вказані у висновку є відкритими та дійсними.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з мотивів, наведених в позовній заяві та відповіді на відзив. На обґрунтування заявлених позовних вимог стверджував, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач поверхнево та упереджено підійшов до розгляду його заяви, зокрема не взяв до уваги особисті обставини заявника, не запропонував роз`яснити невідповідності, протиріччя або помилки, а навпаки використав їх проти заявника, не встановив всіх можливих випадків колишніх переслідувань.

Представник відповідача в засіданні суду проти задоволення позову заперечив, обґрунтовуючи обставинами, зазначеними у поданому до суду відзиві на позовну заяву, Вважає, що позивачем не наведено жодної аргументації, що саме йому буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі повернення до Пакистану, які б грунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обгрунтованими.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Ісламської Республіки Пакистан за віросповіданням християнин. До виїзду з Ісламської Республіки Пакистан проживав в місті Лахор.

29 червня 2017 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами проведеної співбесіди з ОСОБА_1 на підставі вивчення матеріалів справи №2017UZ0012 посадова особа Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області підготувала висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17 листопада 2017 року №425-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити дії задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №425-17 від 17 листопада 2017 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2018 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду залишено без змін.

На виконання рішення суду Державною міграційною службою України прийнято рішення 06 грудня 2018 року про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 .

На виконання зазначеного рішення Головним управлінням ДМС України в Закарпатській області повторно розглянуто заяву позивача у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Після повторного дослідження обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України від 17.11.2017 року №425-17, враховуючи викладене у висновку ГУ ДМС України в Закарпатській області від 19.10.2017 року, відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - 06 лютого 2019 року прийнято висновок про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

28 березня 2019 року ДМС України прийнято рішення №112-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Пакистану ОСОБА_1 .

Відповідно до повідомлення від 09 квітня 2019 року №4.4/13 громадянину Пакистану ОСОБА_1 відмовлено у визначенні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Вважаючи вказане рішення необґрунтованими та такими, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

У силу частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до змісту спірного рішення, в якості підстави для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Пакистану ОСОБА_1 , слугувало відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є громадянином Ісламської Республіки Пакистан за віросповіданням християнин, одружений, має двох синів. До виїзду з Ісламської Республіки Пакистан проживав в місті Лахор.

Зі свідчень позивача вбачається, що він залишив країну постійного проживання 02.06.2017 року. В Україну в`їхав нелегально 02.06.2017 року повітряним транспортом. В Україні разом із позивачем перебуває його дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час співбесіди 06 лютого 2019 року позивач повідомив, що в Пакистані залишилися проживати два сина, мати, брат позивача, а також батьки дружини.

В ході повторного розгляду заяви позивача виявлено наступні розбіжності. Так, під час співбесіди 17 липня 2017 року позивач повідомив, що щонеділі відвідував католицьку церкву Сент Ентоні, також повідомив, що відвідував протестантську церкву Кетідал, в Лaxopi.

Під час співбесіди 06 лютого 2019 року виявлено розбіжність твердженнях позивача. Відповідно на запитання «Як називалися церкви, які Ви відвідували?» позивач відповів: «Сент Ентоні». На запитання «Крім Сент Ентоні Ви ще яку церкву відвідували?», він відповів: «Тільки цю», хоча під час співбесіди 17 липня 2017 року позивач повідомив, що відвідував дві церкви у м. Лахор.

Під час співбесіди 06 лютого 2019 року на запитання «Скажіть будь-ласка, чи могли Ви вільно до виїзду з Пакистану ходити в християнську церкву?», позивав відповів: «Ми можемо ходити, але дуже небезпечно, охорону треба». Hа запитання «Коли Ви востаннє відвідували церкву в Лахорі?», він відповів: «В 2013 році». Позивач стверджує, що після 2013 року в церкву не ходив.

Під час співбесіди 06 лютого 2019 року позивач повідомив, що в 2013 році представники Талібану вдарили його, дружину і дітей біля церкви Сент Ентоні в JIaxopi. Таким чином таліби хотіли, щоб вони стали мусульманами. Зі слів позивача, таліби були озброєні автоматами.

Слід зазначити, що в ході розгляду особової справи виявлено наступні розбіжністі в твердженнях позивача, а саме: заявник зазначав: «Ми приїхали до України, тому що в Пакистані мусульманські люди вбивають нас. Ми християни, нас хочуть вбити Таліби, тому ми виїхали.», разом з тим в п.4.4. заяви-анкети на запитання «Чи були коли-небудь причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з Вашою расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо?», заявник відповів: «ні». На запитання «Чи застосовували до Вас фізичне насилля таліби після 2013 року?», позивач відповів: «Ми ховалися постійно, не ходили на вулицю».

Під час співбесіди 06 лютого 2019 року на запитання «Після 2013 року Вам хтось погрожував?», він відповів: «Після 2013 ми постійно ховалися».

Отже, твердження позивача про загрозу з боку талібів викликають сумнів і не можуть вважатися достовірними чи правдоподібними, тобто, що це конкретно відбулося з ним.

Посадовою особою Головного управління ДМС України в Закарпатській області проаналізовано дану інформацію та відповідно до вимог законодавства та відповідно до відкритих інформаційних джерел встановлено наступне:

У мережі Google знайдено 4 фотографії церкви Сент Ентоні (St Anthom Church), які зроблені в грудні 2017 року, січні 2018 року та липні 2018 року (і містяться в матеріалах справи), тобто після виїзду заявника 02.06.2017 року з країни, громадянської належності. Таким чином після виїзду заявника з Пакистану церква і надалі існувала.

Позивач не надав оригінал паспорту до органу міграційної служби. ОСОБА_1 надав тільки копію закордонного паспорту серії НОМЕР_1 на 2 аркушах, дата видачі 19.04.2017 року, дійсний до 18.04.2022 року.

За даними інформаційного джерела «Ріа Новини», - Федеральний кабінет Пакистану в четвер після довгих дебатів схвалив відновлення графи «релігійна приналежність» в пакистанських паспортах нового зразка, повідомляють пакистанські інформаційні агентства. Рішення було прийнято, незважаючи на гостру критику з боку деяких членів кабінету (архів за 24.03.2005 року). За відсутності оригіналу паспорту або копії сторінки паспорту ОСОБА_1 , де вказується релігійна приналежність, підтвердити або спростувати сповідування християнства позивача не виявилось можливим.

Відповідно до вимог законодавства органом міграційної служби проаналізовано релевантну інформацію по країні походження щодо становища християнської общин в Пакистані.

За даними інформаційного агентства «Уніан», - християни становлять приблизно 3% від 180-мільйонного населення Пакистану, більше половини громади протестанти, решта - католики. Будучи найбільшою релігійною меншістю в країні, християни представлені в уряді і сенаті Пакистану, а також в місцевих органах влади. За словами місцевого мусульманського філантропа Міана Еджаза, Пакистан - це не країна екстремістів, це країна людей, які вірять в толерантність і гармонію. Джерело: https://religions.unian.net/islam/1374872-v-pakistane-musulmane-stroyat-tserkov-dlya-sosedey-hristian.html (посилання активне).

Пакистан - ісламська країна, в якій проживає близько двох мільйонів християн. Християни проживають в компактних колоніях, куди їх насильно в п`ятдесяті роки минулого століття поселили радикальні на той час державні чиновники. Останнім часом по всій країні проходять масові євангелізації, народжуються нові церкви і все більше і більше номінальних віруючі повертаються до Ісуса. Основне наше служіння зосереджено в Лaxopi на базі Церкви «Логос», де старшим пастором служить ОСОБА_3. П`ятнадцять років тому він почав нову громаду, переїхавши в Лахор з села поблизу Касур, де його батько служив пастором невеликої громади п`ятидесятників. У 2007 році ми вперше відвідали його церкву. І Бог поклав нам на серце почати з ним співпрацю. На той момент чисельність громади не перевищувала ста чоловік. Сьогодні, після майже десяти років співпраці, число тих хто відвідує Богослужіння становить понад тисячу християн. Церква «Логос» - це динамічна і швидко зростаюча громада. Постійне служіння, акцент на святості і виконанні Великого доручення зробили її флагманом пробудження в рідному місті. Джерело: http://ready-to.help/causes-pakistan.html (посилання активне).

Верховний суд Пакистану постановив розробити законодавство ддя реєстрації шлюбів християн. Верховний суд Пакистану на чолі з головою Сакібом Нісаром виніс рішення, яке повинно зрівняти права християнської спільноти мусульман в питанні реєстрації шлюбів. За повідомленням пакистанського телеканалу Samaa TV, суд зажадав дозволити християнам офіційно реєструвати свої шлюби. Більш того, уряд провінції Пенджаб (прим, адміністративний центр провінції м. Лахор), в якій проживає більшість християн країни, має розроби спеціальне законодавство для цієї мети. Християнські родини мають право реєструвати народження дітей, проте християнський шлюб не визнавався законним. Обґрунтовуючи своє рішення, Верховний суд звернувся до статті 25 Конституції Пакистану, яка вимагає рівності для всіх громадян (опубліковано 18.01.2019 року). Джерело: https://regnum.ru/news/2554962.html (посилання активне).

Крім того, органом міграційної служби проаналізовано безпекову ситуацію у місті Лахор, місце проживання позивача до виїзду з країни походження, зокрема : За інформацією сайту https://worldexpo.pro/region/lahor (посилання активне) - Лахор - друге за величиною пакистанське місто, розташоване на березі річки Рави, на північному сході держави. Є промисловим, культурним і транспортним центром північно-східного Пакистану. Розвинена текстильна, харчова, хімічна, металообробна промисловість, машинобудування. У Лахорі є своя кіноіндустрія під назвою «Лоллівуд», і в місті проводяться великі міжнародні виставки. Згідно графіку на 2019 рік заплановано проведення численних міжнародних виставок. Даний факт свідчить про те, що Лахор вважається безпечним місцем. Джерело: https://worldexpo.pro/region/lahor (посилання активне).

Головний суддя Пакистану Міан Сакиб Нісар доручив головному секретарю Пенджабу підготувати план відновлення Об`єднаної християнської лікарні в Лахорі, яка колись була державною лікарнею Лахора, але зараз в поганому стані. Голова Верховного суду зазначив, що це було б чудовим внеском для християнської громади (дата публікації 14.11.2018 p.). Джерело: www.christiansinpakistan.com (посилання активне).

Крім цього, у Лахорі діє християнський коледж «Forman Christian College (А Chartered University)», що свідчить про безпеку для християн в Лахорі. Джерело: www.fcc/ollege.edu.pk (посилання активне).

Про толерантне ставлення влади Пакистану до християн свідчить той факт, що в паспортах у графі «Religion» вказується християнство.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Таким чином, позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведеної співбесіди не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви правдивість наданої ним інформації, є необґрунтованими та недоведеними. Задокументовані докази наявності переслідувань в країні громадянської належності та країні постійного проживання у позивача відсутні.

В свою чергу, існують суттєві розбіжності в описі вказаних подій з боку позивача, що надають підстави вважати історію позивача очевидно неправдоподібною.

Інформація про ситуацію в країні походження позивача, є загальновідомою та не потребує доказування, та наявних у них реальних побоювань стати жертвами переслідування у разі повернення до країни громадянської належності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Отже, причини, які позивач зазначає щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з пунктом 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

При цьому судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що спірне рішення відповідача, є обґрунтованим та правомірним, а позовні вимоги є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 72-77,139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 08 січня 2020 року.

СуддяЯ. М. Калинич