Справа № 820/4433/17
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2020-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

09 січня 2020 року

м. Київ

справа №820/4433/17

адміністративне провадження №К/9901/26984/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Саприкіної І. В.,

суддів Коваленко Н. В., Кравчука В. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду (головуючий суддя Донець Л. О., судді: Бенедик А. П., Мельнікова Л. В.) від 10 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Харківській області), у якому просив:

- визнати протиправною відмову відповідача у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, згідно заяви від 06 липня 2017 року;

- зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Харківській області надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, загальною (орієнтовною) площею 2,0000 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Борщівської сільської ради Балаклійського району Харківської області.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2017 року позов задоволено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2018 року апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Харківській області задоволено частково. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2017 року в частині зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Харківській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Борщівської сільської ради Балаклійського району Харківської області, орієнтованою площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства, згідно заяви від 06 липня 2017 року - скасовано. В цій частині прийнято нову постанову, якою зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 06 липня 2017 року. В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2017 року - залишено без змін.

Приймаючи таке судове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно чинного законодавства розгляд заяви позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою повинен завершитися рішенням ГУ Держгеокадастру про її задоволення або вмотивованою відмовою, проте у своєму листі від 03 серпня 2017 року № Г-20197/0/6-18713/0/21-17 відповідач повідомив позивача про утримання від прийняття відповідного рішення до моменту вирішення по суті питання учасника антитерористичної операції. Крім того, у вказаній відповіді ГУ Держгеокадастру у Харківській області взагалі жодним чином не йдеться про відмову ОСОБА_3 в задоволенні його заяви від 06 липня 2017 року в розумінні ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Не погоджуючись з таким рішенням апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимог щодо зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2018 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі позивач стверджує, що лист ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 03 серпня 2017 року № Г-20197/0/6-18713/0/21-17 є саме відмовою позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, загальною (орієнтовною) площею 2,0000 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Борщівської сільської ради Балаклійського району Харківської області.

26 березня 2018 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду відкрив касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 08 січня 2020 року призначив її до розгляду.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів установила таке.

Як убачається з матеріалів справи, 06 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру в Харківській області з заявою про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільськогосподарського призначення на території Борщівської сільської ради Балаклійського району Харківської області за межами населеного пункту для подальшої передачі у власність. До заяви були додані: схема розташування земельної ділянки (графічні матеріали), засвідчена в. о. начальника відділу у Балаклійському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області, довідка з Державної статистичної звітності щодо бажаної земельної ділянки станом на 01 січня 2017 року, копія паспорту та ідентифікаційного коду позивача, довіреність представника.

Листом від 03 серпня 2017 року № Г-20197/0/6-18713/0/21-17 ГУ Держгеокадастру в Харківській області було повідомлено позивача про утримання наразі від прийняття відповідного рішення до моменту вирішення по суті питання учасника АТО, який є членом Харківської обласної громадської організації «Спілка ветеранів АТО», котрою також було висловлено зацікавленість відносно вказаної земельної ділянки.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з цим адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи про оскарження судового рішення апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи й заслухавши суддю-доповідача про обставини справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

За приписами ч. 1 ст. 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1, 2 та 3 ст. 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду знаходить, що постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2018 року відповідає зазначеним вимогам процесуального закону, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч. 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Отже, відповідача наділено повноваженнями розпоряджатися земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності.

Частиною 7 ст.118 ЗК України установлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Правовий статус ГУ Держгеокадастру в областях визначено відповідним Положенням про ГУ Держгеокадастру в області, яке затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333 (далі - Положення № 333).

Пунктом 8 Положення № 333 передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Отже, за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, останнім має видаватися відповідний наказ.

Таким чином, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в його наданні повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу ГУ Держгеокадастру в області.

Як вірно установлено судом апеляційної інстанції та підтверджено матеріалами справи, у межах цього адміністративного спору позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою, за наслідками розгляду якої суб`єкт владних повноважень мав би прийняти відповідне управлінське рішення, в той час, як останній протиправно направив позивачу відповідь у формі листа.

Відсутність належним чином оформленого рішення ГУ Держгеокадастру у Харківській області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність чи відмову у його наданні у формі наказу, свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

Отже, наданий відповідачем лист не може сприйматися судом як належна відмова у наданні такого дозволу, оскільки питання вирішене не у встановленому законом порядку.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 815/6094/17.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що ГУ Держгеокадастру у Харківській області діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені ЗК України, без дотримання вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, що свідчить про допущення відповідачем як суб`єктом владних повноважень протиправної бездіяльності стосовно розгляду поданої позивачем заяви.

Частиною 4 ст. 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є саме зобов`язання відповідача належним чином розглянути питання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із прийняттям відповідного владного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з твердженням апеляційного суду, що у цій справі відсутні підстави для зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Харківській області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, оскільки це питання належним чином не розглянуте відповідачем, отже повна перевірка наявності чи відсутності підстав для надання такого дозволу судом не досліджується, а тому зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою було б передчасним.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 листопада 2019 року у справі № 812/1646/17.

За таких обставин Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду знаходить, що постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2018 року є законною та обґрунтованою і не підлягає скасуванню, оскільки суд апеляційної інстанції, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Суд касаційної інстанції при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява № 303-A, п. 29).

Відповідно до ст.350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення апеляційного суду, то відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: І. В. Саприкіна

Судді: Н. В. Коваленко

В. М. Кравчук