Справа № 160/11674/19
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турової О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
21.11.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, що полягають у неповній виплаті позивачеві державної соціальної допомоги за заявою ОСОБА_1 до відповідача від 04.09.2019р. та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячну соціальну допомогу в розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01 січня 2006 року до моменту вирішення справи по суті заявлених вимог.
В обґрунтування позовної заяви зазначається, що позивач є пенсіонером та отримує пенсійні виплати відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», крім того, він має статус «дитина війни» згідно із Законом України «Про соціальний захист дітей війни» та має відповідні пільги відповідно до зазначеного Закону. До 2006 року позивачеві виплачувалась щомісячна соціальна допомога як «дитині війни» в розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком, проте наприкінці літа 2019 року він дізнався, що впродовж 2006-2019 років соціальна допомога органами пенсійного фонду майже не виплачувалась, а за 2007-2008 роки - виплачена лише частково. З огляду на визначене, позивач 04.09.2019 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про виплату державної соціальної допомоги, починаючи з 01.01.2006 року по теперішній час у повному розмірі, відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». За результатами розгляду його заяви відповідач листом від 12.09.2019 року відмовив у виплаті позивачеві вказаної державної соціальної допомоги та зазначив, що пенсія позивачеві виплачується згідно з нормами чинного законодавства. Вважаючи відмову відповідача, викладену у його листі, не обґрунтованою та винесеною не у відповідності до норм чинного законодавства та практики Європейського Суду з прав людини, а доводи відповідача - безпідставними та такими, що істотно порушують його конституційне та законне право на отримання його пенсійних виплат у більшому розмірі, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Крім того, вищевказаною ухвалою суду витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області завірену належним чином копію пенсійної справи ОСОБА_1 .
19 грудня 2019 року на електронну адресу суду, з наступним наданням 23 грудня 2019 року оригіналу до канцелярії Дніпропетровського окружного адміністративного суду, надійшов відзив ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач зазначив, що судова практика з розгляду спорів про нарахування соціальної допомоги за Законом України «Про соціальний захист дітей війни» існувала в 2010-2011 р.р., а відповідні рішення Конституційного суду були належним чином оприлюднені в офіційних засобах масової інформації, таким чином у позивача існували всі можливі умови для того, щоб дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Враховуючи приписи ст.122 КАС України та у зв`язку з тим, що в позовній заяві не наведено поважних причин пропуску строку звернення до суду, на думку відповідача, в поновленні строку починаючи з 01.01.2006 року має бути відмовлено. Також додатково зауважено, що пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008р. №530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», яка набрала чинності з 22.05.2008р., передбачено, що «дітям війни» (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії підвищення проводиться у відповідно визначених розмірах. Враховуючи вищевикладене, з 01.01.2008р. позивач отримував підвищення до пенсії як «дитина війни» в передбачених законодавством розмірах. Таким чином, управління Пенсійного фонду України діяло лише в межах норм діючого законодавства.
На виконання ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2019 року представником відповідача до канцелярії суду 23.12.2019 року надано завірену належним чином копію пенсійної справи ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, які полягають у неповній виплаті ОСОБА_1 державної соціальної допомоги за його заявою від 04.09.2019 року з 01 січня 2006 року по 17 травня 2019 року та в частині щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячну соціальну допомогу в розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01 січня 2006 року по 17 травня 2019 року - залишено без розгляду.
Таким чином, судом розглядаються по суті позовні вимоги в частині щодо визнання протиправними дій відповідача, які полягають у неповній виплаті ОСОБА_1 державної соціальної допомоги за його заявою від 04.09.2019 року з 18 травня 2019 року до моменту вирішення справи по суті заявлених вимог та в частині щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячну соціальну допомогу в розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком, починаючи з 18 травня 2019 року до моменту вирішення справи по суті заявлених вимог.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Відповідно до ч. 2 ст.263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Частиною 4 статті 243 КАС України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 243, 250, 257, 258, 262 КАС України, а також з урахуванням того, що з 26.12.2019р. по 11.01.2020р. включно, суддя Турова О.М. перебувала у відпустці, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні, а повне судове рішення складено першого робочого дня.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій».
Пенсійне посвідчення ОСОБА_1 серія 305 №127954 містить відмітку про те, що він є «дитиною війни».
04.09.2019р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про нарахування та виплату недоплаченої щомісячної державної допомоги «дітям війни» за період з 01.01.2006р. по теперішній час у розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком. У вказаній заяві позивач зазначав, що у 2006р. йому означена допомога не виплачувалась, за 2007-2008 р.р. - виплачувалась частково, а у 2009-2010 р.р. ним було отримано щомісячну соціальну допомогу у розмірі 10 % від мінімальної пенсії за віком, що є порушенням та суперечить Конституції України, Законам України та рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007р. №6-рп/2007 та від 22.05.2008р. №10-рп/2008.
Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам та відповідним доводам сторін, суд виходить з такого.
Правовий статус дітей війни і основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені Законом України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року №2195-IV (далі по тексту - Закон України №2195-IV).
Статтями 1, 2 Закону України №2195-IV визначено, що дитина війни - особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років. Державні соціальні гарантії дітям війни встановлюються з метою: визнання на державному рівні важкого життєвого шляху громадян України, чиє дитинство збіглося з роками Другої світової війни; надання дітям війни соціальної підтримки.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (в редакції до 1 січня 2015 року) - дітям війни пенсії або щомісячне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість неї, підвищується на 30 % мінімальної пенсії за віком.
Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, який набув чинності з 01 січня 2015 року, внесено зміни до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», та частина перша ст. 6 викладена у наступній редакції: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».
Таким чином, з 1 січня 2015 року дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
У висновках п.п.2.1 п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду №20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року зазначено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.
Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.
Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 06 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться у розмірі 49,8 грн.
Відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» (в редакції від 24 квітня 2014 року) дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», провадиться у розмірі 66,43 гривні.
Редакція цієї норми є діючою як на час звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області з заявою від 04.09.2019р., так і станом на час розгляду справи судом, та неконституційною не визнавалась. Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» також не було встановлено змін щодо застосування положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».
Тобто, якщо положеннями попередньої редакції ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» визначались одні правила та розмір, що підлягав застосуванню при підвищенні доплати - виходячи з розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, то згодом, безпосередньо станом за спірний період, встановлений зовсім інший порядок та розмір, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Як встановлено судом, позивач має статус дитини війни, що не є спірним між сторонами.
З наявного в матеріалах справи листа Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області від 12 вересня 2019 року №6609/З-09, а також з матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 , копії з якої долучено до матеріалів справи, слідує, що підвищення до пенсії позивача у 2019 році проводиться у розмірі 66,43 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» (в редакції від 24 квітня 2014 року) та виплачується разом з основним розміром пенсії.
Таким чином, виплата позивачу підвищення до пенсії як «дитині війни» проводилась у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення».
Згідно з п.3 ст.116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту. Згідно з бюджетними призначеннями КМУ встановлює розмір окремих видів компенсацій і допомог.
Рішеннями Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 та від 25.01.2012 № 3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Провівши системний аналіз норм права, суд вважає, що відповідач, здійснюючи нарахування та виплати у визначеному Кабінетом Міністрів Україні розмірі, діяв з урахуванням вимог законодавства, та він не міг застосовувати не існуючої норми. Питання щодо розміру доплат, є питанням та прерогативою самої держави, як і її відповідальності. Законодавцем визначено, що саме Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями визначати порядок та розмір виплат дітям війни. Відповідач не є особою, яка сама встановлює та визначає правове регулювання цих питань, пенсійний орган є суб`єктом владних повноважень, який є виконавцем в межах цих відносин.

Отже, виходячи зі змісту фактичних обставин справи та зумовленою ними оспореного правозастосування, суд дійшов висновку, що відповідач при виплаті позивачу підвищення до пенсії, як «дитині війни» діяв на підставі, у межах повноважень та згідно з чинним законодавством України, а тому не порушив права та законні інтереси позивача. Відповідач не мав правових підстав для застосування до спірних правовідносин положення ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», в редакції на час прийняття, норми яких на теперішній час існують та діють в іншій редакції закону, та у інший спосіб регулюють спірні правовідносини.

Таким чином, відповідач, виплачуючи позивачу пенсію у порядку та розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення», діяв правомірно та у межах наданих йому повноважень.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладено у постановах від 13.02.2018р. у справі №308/12874/16-а, від 20.03.2018р. у справі №466/1072/15-а, від 17.07.2018р. у справі №602/58/17.

Стосовно посилань позивача на те, що зміни в редакції Закону України «Про соціальний захист дітей війни», які набули чинності з 01.01.2015 року, звужують права громадян та суперечать Конституції України, колегія суддів зазначає, що вказані зміни не визнані Конституційним Судом України неконституційними, а тому підлягають застосуванню.

При вирішенні спірних правовідносин слід також враховувати й правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Щодо того, чи мало місце втручання у право позивача мирно володіти своїм майном (ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26.06.2014, п.35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст.1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, адже змінено відповідні норми законодавства, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у спірний період у позивача немає «законних сподівань» на виплату підвищення до пенсії в іншому, ніж встановлено чинним законодавством, розмірі, які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 у справі «Великода проти України» Суд розглянув скаргу за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19.01.2010 після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

Відхиляючи доводи позовної заяви, судом враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині щодо визнання протиправними дій відповідача, які полягають у неповній виплаті ОСОБА_1 державної соціальної допомоги за його заявою від 04.09.2019 року з 18 травня 2019 року до моменту вирішення справи по суті заявлених вимог та в частині щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячну соціальну допомогу в розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком, починаючи з 18 травня 2019 року до моменту вирішення справи по суті заявлених вимог є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору згідно з приписами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 72-74, 77, 241-246, 250, 260-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 13.01.2020 року.

Суддя О.М. Турова