Справа № 120/4158/19-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

14 січня 2020 р. Справа № 120/4158/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним і скасування рішення відповідача № 14 від 30.10.2019 року про відмову у призначенні позивачеві пенсії за вислугою років та зобов`язання відповідача зарахувати позивачеві до вислуги років, що дає право на призначення пенсії за ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» (далі - ЗУ «Про прокуратуру») військову службу (навчання у вищому військовому навчальному закладі, згідно ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру») у період з 14.08.1993 року по 28.06.1997 року, тобто 3 роки 10 місяців 14 днів або зарахувати половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі денної форми навчання строком 1 рік 11 місяців 7 днів, призначити та виплачувати позивачеві пенсію за вислугою років з моменту звернення позивача із заявою до відповідача, а саме з 16.09.2019 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 16.09.2019 року звернувся до відповідача із відповідною заявою про призначення пенсії за вислугою років. У заяві позивач одночасно повідомив про необхідність зарахування до вислуги років військової служби або половини навчання у вищому навчальному закладі у відповідності до вимог законодавства. Відповідач, за наслідками розгляду вказаної заяви, відмовив позивачеві у призначенні пенсії за вислугою років, з огляду на відсутність необхідної вислуги років, що дає право на призначення пенсії. З таким рішенням позивач не погоджується та вважає його протиправним, адже у відповідності до приписів п. 6 ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» до вислуги років, що дає право на пенсію зараховується, зокрема, військова служба, половина строку навчання у вищих навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 16.12.2019 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

02.01.2019 року за вх. № 185/20 відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому він позовну заяву вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування відзиву, відповідач вказує, що до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугою років позивачеві не зараховано період навчання з 14.08.1993 року по 01.04.1995 року в Харківському інституті внутрішніх справ на слідчо-криміналістичному факультеті, оскільки даний факультет не відповідає вимогам п. 6 абз. 7 ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру», а саме - навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання. Відповідно до поданих документів стаж роботи позивача, який дає право на пенсію за вислугу років, становить 23 роки 02 місяці 17 днів (в тому числі враховано половину строку навчання на юридичному факультеті - 01 рік 01 місяць 16 днів, 07 місяців 25 днів служби на посаді слідчого в органах МВС та 21 рік 06 днів роботи в органах прокуратури), що, в свою чергу, є недостатнім для призначення пенсії за вислугою років.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

16.09.2019 року позивач звернувся із заявою до відповідача про призначення пенсії за вислугу років. До заяви додав довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт, трудову книжку, військовий квиток, диплом про навчання, довідку про заробітну плату та довідку про відкритий рахунок в банку.

Відповідач, за наслідками розгляду заяви позивача, рішенням № 14 від 30.10.2019 року відмовив позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідної вислуги років. Відмова мотивована тим, що згідно поданих позивачем документів його стаж, який дає право на пенсію за вислугу років, складає 23 роки 2 місяці 17 днів (в тому числі враховано половину строку навчання на юридичному факультеті - 1 рік 1 місяць 16 днів, 7 місяців 25 днів служби на посаді слідчого в органах МВС та 21 рік 5 місяців 6 днів роботи в органах прокуратури), що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років.

Не погоджуючись з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Питання пенсійного забезпечення прокурорів та працівників прокуратури врегульовано ЗУ «Про прокуратуру».

Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 16 ЗУ «Про прокуратуру» гарантії незалежності прокурора забезпечуються належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням прокурора.

Згідно з ч. 1 ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: - з 01.10.2018 р. по 30.09.2019 р. - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років.

У відповідності до ч. 6 ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Пенсії за вислугу років відповідно до ч. 13 цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами.

Системний аналіз наведених норм доводить, що пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Держава гарантує кожному виплату пенсії за умови наявності відповідного стажу роботи. Так, до стажу роботи, що дає право на пенсію, зокрема, й за вислугою років, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем позивачеві до стажу для призначення пенсії за вислугою років не зараховано військову службу (навчання у вищому військовому навчальному закладі) у період з 14.08.1993 року по 28.06.1997 року.

З цього приводу суд вказує, що положенням ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» передбачається, що до вислуги років зараховується, зокрема, й військова служба.

Згідно витягу з послужного списку позивача та архівною довідкою Харківського національного університету внутрішніх справ (який є правонаступником Харківського інституту внутрішніх справ) за вих. № 1/2592 від 21.11.2019 року позивач наказом Харківського інституту внутрішніх справ від 14.08.1993 року № 72 о/с був зарахований на перший курс денної форми навчання з 19.08.1993 року та йому присвоєно звання рядовий. Навчання в Харківському інституті внутрішніх справ також підтверджується дипломом серії НОМЕР_1 .

Ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

У ч. 6 цієї статті визначено види військової служби, серед яких, зокрема, військова служба (навчання) курсантів вищих навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів).

Згідно ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» вищий військовий навчальний заклад (заклад вищої освіти із специфічними умовами навчання) - заклад вищої освіти державної форми власності, який здійснює на певних рівнях вищої освіти підготовку курсантів (слухачів, студентів), ад`юнктів для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, центральних органів виконавчої влади із спеціальним статусом, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

У відповідності до ст. 61 цього ж Закону курсантом є особа, яка в установленому порядку зарахована до вищого військового навчального закладу (закладу вищої освіти із специфічними умовами навчання), військового інституту як підрозділу закладу вищої освіти і навчається з метою здобуття вищої освіти за певним ступенем та якій присвоєно військове звання рядового, сержантського і старшинського складу або спеціальне звання рядового, молодшого начальницького складу або таке звання вона мала під час вступу на навчання. Статус курсанта може надаватися окремим категоріям осіб, які навчаються у невійськових закладах вищої освіти, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Харківський інститут внутрішніх справ входить до переліку вищих навчальних закладів МВС України та відноситься до вищих закладів, що входять до єдиної системи освіти (Перелік вищих закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1410 від 15.12.1997 року).

За таких обставин, суд доходить висновку, що навчання позивача в Харківському інституті внутрішніх справ у період з 19.08.1993 року по 28.06.1997 року підлягає врахуванню до стажу, що дає право на отримання пенсії за вислугу років.

Суд також критично ставиться до тверджень відповідача в контексті того, що позивачеві не зарахований період навчання з 14.08.1993 року по 01.04.1995 року в Харківському інституті внутрішніх справ на слідчо-криміналістичному факультеті, оскільки даний факультет не відповідає вимогам абз. 7 п. 6 ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру», яким передбачено навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання, з огляду на наступне.

На теперішній час в Україні не існує закону про правничу (юридичну) освіту або іншого спеціального закону, який би врегульовував суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації права особи на правничу (юридичну) освіту як передумови до юридичної професії. Разом з тим, виключно законами України визначаються вимоги до осіб, які можуть обіймати посади, пов`язані зі здійсненням правничої (юридичної) професійної діяльності, зокрема, й посади прокурора. Однією з умов для зайняття посади прокурора є саме наявність юридичної освіти. Наявність відповідної освіти у позивача підтверджується дипломом серії ЛД № 004004, де у графі спеціальність міститься запис «правознавство».

Законодавець закріплюючи у ЗУ «Про прокуратуру» приписи щодо навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання керувався саме кінцевою метою - отримання освіти правознавця (юриста). При цьому, наявність у назві факультету «слідчо-криміналістичний» не свідчить про те, що на ньому не здійснюють підготовку юристів, а вказує лише на їх певну спеціалізацію в сфері юриспруденції.

Суд також вказує, що відповідач досліджуючи положення ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» слідував лише букві закону (тобто буквально тлумачив норми права), нехтуючи тим самим духом закону, не пізнаючи глибину та значення законодавчо закріплених положень.

Таким чином, суд керуючись принципом верховенства права, беручи до уваги пріоритетність прав позивача, вважає за необхідне зазначити про можливість зарахування до стажу позивача, що дає право на отримання пенсії за вислугу років, період військової служби з 19.08.1993 року по 28.06.1997 року або половину строку навчання у вищому навчальному закладі у цей же період.

Ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, спірне рішення прийнято відповідачем без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; недобросовісно; нерозсудливо; без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, відповідно є необґрунтованим та таким, що підлягає визнанню протиправним.

Стосовно вимоги позивача про скасування рішення відповідача № 14 від 30.10.2019 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акту індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання акту індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд позовну вимогу про визнання протиправним спірного рішення відповідача задовольнив, відповідно вимога про скасування цього рішення також підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача зарахувати позивачеві до вислуги років, що дає право на призначення пенсії військову службу у період з 14.08.1993 року по 28.06.1997 року або зарахувати половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі денної форми навчання, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Належним та достатнім способом захисту порушеного права позивача, у даному випадку, буде зобов`язання відповідача зарахувати позивачеві до вислуги років, що дає право на призначення пенсії, період військової служби або половина строку навчання у вищому навчальному закладі.

Водночас, суд вказує, що у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд зобов`язати відповідача зарахувати до вислуги років військову службу у період з 14.08.1993 року по 28.06.1997 року. Разом з тим, суд зазначає, що 14.08.1993 року був прийнятий лише наказ про зарахування, фактичне ж зарахування позивача на перший курс денної форми навчання, згідно цього наказу, відбулось з 19.08.1993 року. Крім цього, із записів, що містяться у трудовій книжці позивача вбачається, що службу в органах внутрішніх справ він проходив у період з 19.08.1993 року.

Суд також зазначає, що позивач у прохальній частині позовної заяви просить зобовязати зарахувати строк військової служби, що складає 3 роки 10 місяців 14 днів у період з 14.08.1993 року по 28.06.1997 року або половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі денної форми навчання строком 1 рік 11 місяців 7 днів. Водночас, належних та допустимих доказів (розрахунків) на підтвердження вказаних періодів позивач до матеріалів позовної заяви не надає. У позовній заяві також відсутнє обгрунтування вказаних періодів. Крім цього, період з 14.08.1993 року по 28.06.1997 року судом змінений. На даний час відсутня обєктивна можливість вирахувати періоди стажу.

Таким чином, вказані позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у вигляді зобов`язання відповідача зарахувати позивачеві до вислуги років, що дає право на призначення пенсії за ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», військову службу або половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі денної форми навчання у період з 19.08.1993 року по 28.06.1997 року.

Щодо зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачеві пенсію за вислугою років з моменту його звернення із заявою, тобто з 16.09.2019 року, суд зазначає таке.

Кожна особа, відповідно до ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення, яким зобов`язати вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом.

У своїх рішеннях Європейський суд дійшов висновку, що захист, який пропонується в статті 13, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі "Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини")..

В п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 року).

Крім того, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції, Суд вказує на те, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути:

- незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 року у справі "Гурепка проти України", п. 59);

- спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі "Кудла проти Польщі", п. 158; рішення від 16.08.2013 року у справі "Гарнага проти України", п. 29).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній міжнародній нормі.

Згідно положень ЗУ «Про прокуратуру» прокурори мають право на призначення пенсії за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення з 01.10.2018 року по 30.09.2019 року вислуги років - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років.

З матеріалів справи вбачається та під час розгляду справи встановлено, що при зарахуванні до стажу позивача, що надає право на призначення пенсії за ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», одного із вказаних періодів, наявного визначеного стажу позивача буде достатньо для вказаної вислуги років (24 роки) для призначення відповідної пенсії.

Суд також зауважує, що ч. 1 ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» встановлено, що стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років за цим Законом обраховується станом на день звернення до уповноваженого органу за призначенням пенсії.

З огляду на викладене, враховуючи те, що оскаржуване рішення порушує право позивача, гарантоване ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції, з метою забезпечення ефективного поновлення порушених прав позивача у спірних правовідносинах, суд доходить висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачеві пенсію за вислугою років з 16.09.2019 року також підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на те, що позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у сумі 576 грн. 30 коп..

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру», Законом України «Про вищу освіту», Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" та ст. 2, 5, 6, 9, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 14 від 30.10.2019 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років, що дає право на призначення пенсії за ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», військову службу або половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі денної форми навчання у період з 19.08.1993 року по 28.06.1997 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугою років з моменту його звернення із заявою до відповідача, а саме з 16.09.2019 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 576 грн. 30 коп..

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, б. 7, м. Вінниця, 21100)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 14.01.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна