Справа № 1.380.2019.004383
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.004383
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року

зал судових засідань № 12

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кузана Р.І.,

секретар судового засідання Гордійчук Г.В.,

за участю:

представника позивача Мельничука В.А.,

представника відповідача Дорош А.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги, -

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області (місцезнаходження: 79003, вул.Стрийська, 35, м.Львів, ) (далі - відповідач, ГУ ДФС у Львівській області), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.08.2019р.: № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 433 174,47 грн. та застосування штрафних санкції в розмірі 216 587,24 грн.; № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 525 351,42 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 262 675,71 грн; № про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору на 36097,87 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 18 048,94 грн.; № 7 про застосування штрафних санкцій в розмірі 1020 грн; № про застосування штрафних санкцій в розмірі 262 675,71 грн. та № про застосування штрафних санкцій в розмірі 170 грн., а також вимоги від 16.08.2019р. № Ф- про сплату єдиного соціального внеску в сумі 42 781,17 грн. та рішення № від 16.08.2019р. про застосування штрафних санкцій в розмірі 4 278,12 грн. за донарахування єдиного соціального внеску.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що акт перевірки не містить посилання на будь-які відомості первинних чи розрахункових документів, які б обґрунтовували висновки про протиправність віднесення до витрат вартості тих чи інших товарів, формування витрат з вартості паливно-мастильних матеріалів та запчастин, як не пов`язаних з провадженням господарської діяльності чи відсутність підтверджуючих документів щодо походження цих товарів. Висновки про заниження чистого доходу у зв`язку із завищенням витрат з вартості паливно-мастильних матеріалів та запасних частин при експлуатації автомобілів, які орендовані у фізичних осіб без нотаріального посвідчення договорів оренди, виходять за межі компетенції відповідача, як самостійне застосування наслідків нікчемності правочинів. Всі спірні витрати здійснені в межах господарської діяльності, відсутність нотаріального посвідчення договорів не вплинула на правомірність формування витрат, пов`язаних з ремонтом та технічним обслуговуванням транспортних засобів. Зі всіх виплат орендної плати позивачем утримано податок з доходів фізичних осіб, ЄСВ та військовий збір. За результатами перевірки ці суми податкових зобов`язань відповідачем не зменшено, як і витрати сформовані з самої вартості оренди автомобілів. Тому, наведені в акті перевірки висновки відповідача суперечать один одному та не можуть бути підставою для збільшення чистого доходу і, як наслідок, збільшення сум грошових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість, війського збору та єдиного соціального внеску.

Ухвалою від 02.09.2019 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив. Вказав, що перевіркою позивача встановлено, порушення п.п.16.1.2 п.16.1 ст.16, п.«а» п.176.1 ст.176, п.177.10 ст.177 ПК України у зв`язку із неналежним веденням та перекрученням відомостей книги обліку доходів і витрат: невірне визначення документально підтверджених витрат; п.«б» п.176.2 ст.176 ПК України, яке полягає у не відображенні в податковій звітності суми нарахованого та виплаченого доходу фізичним особам-підприємцям (ознака доходу 157) та фізичним особам податкового розрахунку за формою 1 ДФ за 2017-2018р.р.; п.167.1 ст.167, п.177.2, п.177.4 ст.177 ПК України; п.1 ч.4 ст.1, абз.1 п.2 ч.1 ст.7, п.5 ст.8, п.2, п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»; п.п.1.2, п.п.1.3, п.п.1.5, п.п.1.6 п.16 1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, п.п.168.1.1, п.п.168.1.2 п.168.1 ст.168 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи»; п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.189.1 ст.189, п.198.5 ст.198, п.200.1, п.200.2 ст.200 ПК України; п.201.1, п.201.2, п.201.7, п.201.10, п.198.5 ст.198 ПК України, в частині відсутності реєстрації податкової накладної в єдиному реєстрі податкових накладних протягом граничного строку за липень 2017 року на загальну суму 303 грн; п.63.3 ст.63, п.117.1 ст.117 ПК України та п.8.4 розділу VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Мінфіну № 1588 від 09.12.2011р.

Відповідач вказує, що ФОП ОСОБА_1 завищив витрати та податкові зобов`язання у зв`язку із відображенням у податковому та бухгалтерському обліку у складі витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, вартості паливно-мастильних матеріалів та запасних частин при експлуатації автомобілів, які орендовані у фізичних осіб без нотаріального посвідчення договорів оренди, що призвело до заниження чистого доходу. Договори оренди, за якими позивач орендував автомобілі є нікчемними, до перевірки не надано судових рішень про визнання їх дійсними в порядку ч.2 ст.220 ЦК України. А отже, ці договори не створюють юридичних наслідків для їх сторін, а тому правові підстави для формування витрат за наслідками списання паливно-мастильних матеріалів та запчастин при використанні цих автомобілів у господарській діяльності відсутні. Відповідачем також вказано про те, що позивач не мав права формувати витрати і в силу п.п.177.4.5 та п.п.177.4.6 п.177 ст.177 ПК України, як витрати подвійного призначення.

З цих підстав вважає позовні вимоги необґрунтованими, а тому просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що акт перевірки не містить висновків про порушення позивачем саме вимог п.п.177.4.5 та п.п.177.4.6 ПК України, внаслідок формування спірних витрат, як витрат «подвійного призначення». Крім того, орендовані автомобілі не перебувають на балансі позивача, як основний засіб, оскільки не є його власністю. Тому, в цьому випадку податкова поведінка позивача щодо обліку спірних витрат нормами п.п.177.4.5 та п.п.177.4.6 п.177 ст.177 ПК України не регулюється взагалі. Можливість застосування вказаних норм до позивача виключається, оскільки такі регулюють поведінку виключно підприємців, які у своїй господарській діяльності використовують власні земельні ділянки, власні об`єкти житлової нерухомості та власні легкові і вантажні автомобілі.

Крім цього, позивач вказує, що після проведення перевірки, оформлення та підписання посадовими особами відповідача акту за її результатами, начальник ГУ ДФС у Львівській області листом № 37433/10/13.7-10 від 30.07.2019, всупереч Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами, який затверджений Наказом Міністерства фінансів України № 395 від 14.03.2013, протиправно змінив висновки акту перевірки.

Відповідачем подано заперечення на відповідь, в якій, зокрема, зазначено, що позивачем у позовній заяві не наведено підстав для скасування податкових повідомлень-рішень № 7 про застосування штрафних санкцій в розмірі 1020 грн. та № про застосування штрафних санкцій в розмірі 170 грн., а доводи щодо решти позовних вимог вважає необґрунтованими

Ухвалою від 13.11.2019 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та додаткових поясненнях. Просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, з підстав, викладених у відзиві. Просила відмовити в задоволенні позову повністю.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ФОП ОСОБА_1 зареєстрований Управлінням державної реєстрації юридичного Департаменту Львівської міської ради від 24.06.2005, отримав свідоцтво про державну реєстрацію 24.06.2005 № 000584, номер виписки з ЄДР 425288.

На підставі направлень від 09.07.2019 № 7333 та № 7334, виданих ГУ ДФС у Львівській області, відповідно до п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п.75.1.2 ст.75, ст.77, п.82.1 ст.82 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та наказу відповідача від 21.06.2019 № 3820 проведена документальна планова виїзна перевірка позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2018.

За результатами перевірки складено Акт № 1106/13.7/НОМЕР_1 від 29.07.2019 (далі - Акт перевірки).

Згідно з висновками Акту перевірки відповідачем встановлено ряд порушень, а саме:

п.п.16.1.2 п.16.1 ст.16, п.«а» п.176.1 ст.176, п.177.10 ст.177 ПК України - неналежне ведення та перекручення книг обліку доходів і витрат, а саме: невірного визначення документально підтверджених витрат;

п.«б» п.176.2 ст.176 ПК України, а саме: не відображення у податковій звітності суми нарахованого та виплаченого доходу фізичним особам-підприємцям (ознака доходу 157) та фізичним особам податкового розрахунку за формою 1 ДФ за 2017-2018 роки;

п.167.1 ст.167, п.177.2, п.177.4 ст.177 ПК України донараховано податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 433174,47 грн., в тому числі за 2017 рік на суму 398171,70 грн., за 2018 рік на суму 35002,77 грн.;

п.1 ч.4 ст.1, абз.1 п.2 ч.1 ст.7, п.5 ст.8, п.2, п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», донараховано єдиний соціальний внесок за 2018 рік на загальну суму 42781,17 грн.;

п.п.1.2, п.п.1.3, п.п.1.5, п.п.1.6 п.16 1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, п.п.168.1.1, п.п.168.1.2 п.168.1 ст.168 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» в результаті чого донараховано військового збору на загальну суму 36097,87 грн., в тому числі за 2017 рік на суму 33180,98 грн. та за 2018 рік на суму 2916,90 грн.;

п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.189.1 ст.189, п.198.5 ст.198, п.200.1, п.200.2 ст.200 ПК України в результаті встановлено заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 525351,42 грн., в тому числі за 2017 рік на суму 437087,26 грн., за 2018 рік на 88264,16 грн.;

п.201.1, п.201.2, п.201.7, п.201.10, п.198.5 ст.198 ПК України в частині відсутності реєстрації податкової накладної в єдиному реєстрі податкових накладних протягом граничного строку за липень 2017 року на загальну суму 303 грн., чим порушено вимоги п.198.5 ст.198, п.201.1 ст.201 ПК України. Відповідальність за відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого ст.201 цього Кодексу, податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних передбачена ст.120-1 ПК України;

п.63.3 ст.63, п.117.1 ст.117 ПК України та п.8.4 розділу VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Мінфіну № 1588 від 09.12.2011р. - не подано та не повідомлено контролюючі органи про об`єкти оподаткування або об`єкти пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за (форма 20-ОПП).

Листом № 37433/10/13.7-10 від 30.07.2019р. «Про внесення змін», ГУ ДФС у Львівській області повідомлено позивача про внесення змін до п.7 Акту перевірки, у зв`язку з чим його вважати таким: п.201.1, п.201.2, п.201.7, п.201.10, п.198.5 ст.198 ПК України в частині відсутності реєстрації податкової накладної в єдиному реєстрі податкових накладних протягом граничного строку за 2017 рік податкових накладних на суму ПДВ 437087,26 грн., та за 2018 рік на суму ПДВ 88264,16 грн., чим порушено вимоги п.198.5 ст.198, п.201.1 ст.201 ПК України. Відповідальність за відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого ст.201 цього Кодексу, податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних передбачена ст.120-1 ПК України.

На підставі Акту перевірки відповідачем 16.08.2019 прийнято податкові повідомлення-рішення: № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 433 174,47 грн. та застосовано штрафні санкції в розмірі 216 587,24 грн.; № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 525 351,42 грн. та застосовано штрафні санкції в розмірі 262 675,71 грн.; № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на 36097,87 грн. та застосовано штрафні санкції в розмірі 18 048,94 грн., № 7, яким застосовано штрафні санкції в розмірі 1020 грн.; № , яким застосовано штрафні санкції в розмірі 262 675,71 грн. та № , яким застосовано штрафні санкції в розмірі 170 грн.

На підставі того ж акту перевірки відповідачем направлено вимогу від 16.08.2019 № Ф- про сплату єдиного соціального внеску в сумі 42 781,17 грн., а також прийнято рішення № від 16.08.2019 про застосування штрафних санкцій в розмірі 4 278,12 грн. за донарахування єдиного соціального внеску.

Не погодившись з вказаними рішеннями податкового органу та вважаючи їх протиправними позивач звернувся до суду з даним позовом.

Зі змісту Акту перевірки та висновків податкового органу, зроблених за її результатами, судом встановлено, що податкові повідомлення-рішення від 16.08.2019 № , № , № , № , рішення № та вимога про сплату єдиного соціального внеску № Ф- прийняті на підставі виявлених податковим органом порушень порядку відображення позивачем у складі витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, вартості паливно-мастильних матеріалів та запасних частин при експлуатації автомобілів, які орендовані у фізичних осіб без нотаріального посвідчення договорів оренди. Саме на підставі цих правовідносин відповідач дійшов висновку про заниження ФОП ОСОБА_1 грошових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Тому, оцінка вказаним рішенням відповідача надається судом за результатами аналізу господарських операцій позивача з фізичними особами щодо оренди транспортних засобів та відображення ним результатів таких операцій в бухгалтерському обліку та податковій звітності.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Позивач є фізичною особою-підприємцем та протягом перевірених податкових періодів здійснював підприємницьку діяльність за умовами загальної системи оподаткування. Одним із основних видів діяльності позивача є, зокрема, оптова торгівля продуктами харчування, що проаналізовані відповідачем та відображено на ст.7 акту перевірки. Як встановлено перевіркою та не заперечується сторонами, у 2017 - 2018 роках, позивач використовував у своїй діяльності орендовані у фізичних осіб транспортні засоби - вантажні автомобілі, відомості про які викладені відповідачем на сторінках 4-7 Акту перевірки.

Фактичні обставини, встановлені перевіркою позивача (сторінки 16-19 Акту перевірки), а також встановлені судом за результатами дослідження матеріалів справи, вказують про те, що відносини оренди автомобілів виникли та продовжувались протягом 2017-2018р.р. на підставі Договорів оренди, які складені у простій письмовій формі.

Як вбачається із змісту Акту перевірки (сторінка 19), дослідивши надані до перевірки договори оренди транспортних засобів, Книги обліку доходів і витрат, банківські виписки та накладні, контролюючий орган встановив, що позивач протягом 2017 року придбав, використав та відніс до складу документально підтверджених витрат вартість дизпалива, олив на суму 2 080 165,52 грн. та запасних частин до автомобілів на суму 131 899,48 грн., за 2018 рік - дизпалива на суму 139 943,42 грн. та запасних частин на суму 54 516,44 грн.

При цьому, відповідачем при формулюванні висновку про протиправність відображення у бухгалтерському обліку таких витрат, не вказано про відсутність їх підтвердження первинними та платіжними документами, відсутність підстав формування витрат з огляду на невикористання в господарській діяльності чи не пов`язаність з господарською діяльністю. Крім того, акт не містить висновків про завищення позивачем витрат в частині орендної плати, яка виплачена орендодавцям транспортних засобів.

Підстави зменшення витрат обґрунтовані відповідачем з посиланням на факт відсутності нотаріального посвідчення договорів оренди транспортних засобів, за результатами експлуатації яких сформовано ці витрати, що суперечить ч.2 ст.799 ЦК України. Обґрунтовуючи свої висновки в цій частині, відповідач виходив з того, що в силу ч.1 ст.220 ЦК України, правочини оренди є нікчемними, а тому не створюють правових наслідків. Тому позивач не мав права на витрати з вартості списаних матеріалів, запчастин та палива.

Даючи оцінку висновкам акту перевірки в цій частині та доводам сторін, судом досліджено наявні в матеріалах справи первинні документи, а саме: договори оренди, видаткові накладні та банківські виписки, акти виконаних робіт, а також відомості Книг обліку доходів і витрат за 2017-2018р.р. в частині, що стосується витрат з вартості списаних матеріалів, запчастин та палива.

Судом також досліджено долучені позивачем до матеріалів справи копії документів, які стосуються виплати фізичним особам грошових коштів у вигляді орендної плати за користування транспортними засобами, платіжні документи про утримання з виплачених сум орендної плати військового збору, податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Відповідно до ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За нормою ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Суд, за результатами оцінки договорів оренди, які укладені позивачем з фізичними особами дійшов висновку про те, що такі правочини є нікчемними.

Однак, ст.216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, ст.216 ЦК України підлягає застосуванню не як правове тлумачення, а як норма, що регулює порядок застосування правових наслідків, тому сама по собі кваліфікація правочину як нікчемного є визначальною саме для сторін правовідносин та пов`язана із його виконанням. Правове значення мають виключно наслідки вчинення дій за таким правочином.

У Постанові від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного суду України вказав, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, наслідки нікчемності правочину підлягають застосуванню виключно судом за результатами звернення з відповідним позовом однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. З огляду на наведене, суд погоджується із доводами позивача про те, що самостійне зменшення відповідачем витрат з посиланням на нікчемність правочинів, є протиправним та суперечить ч.2 ст.19 Конституції України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Натомість, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п.177.4 ст.177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

- п.п.177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат (тобто собівартість придбаних для подальшої реалізації товарів);

- п.п.177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- п.п.177.4.3. суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця (Підпункт 177.4.3 пункту 177.4 статті 177 в редакції Закону № 1797-VIII від 21.12.2016);

- п.п.177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Згідно з п.177.10 ст.177 ПК України, фізичні особи - підприємці зобов`язані мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Із змісту акту перевірки не вбачається посилання на будь-які відомості первинних чи розрахункових документів, які б обґрунтовували висновки про протиправність віднесення до витрат паливно-мастильних матеріалів та запасних частин, як таких, що не пов`язані з провадженням господарської діяльності чи не підтверджені первинними документами щодо їх походження.

З огляду на це, суд дійшов висновку про протиправність зменшення таких витрат. При цьому, судом взято до уваги той факт, що відповідачу не зменшено витрати, сформовані з вартості оренди транспортних засобів, не зменшено суми податкових зобов`язань із податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного соціального внеску, які сплачені до бюджету при виплаті орендної плати фізичним особам-орендодавцям.

Суд звертає увагу, що відповідно до п.п.54.3.2 п.54.3 ст.54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань.

Згідно із п.177.1 ст.177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Відповідно до п.177.2 ст.177 ПК України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Враховуючи викладене, відповідачем не доведено наявності порушення позивачем п.177.1 ст.177 ПК України у зв`язку із віднесенням до витрат вартості списаних матеріалів, запчастин та палива при експлуатації орендованих транспортних засобів, а факт нікчемності таких договорів не вплинув на об`єкти оподаткування позивача. Тому висновок про заниження чистого оподатковуваного доходу у перевірених податкових періодах на 2 406 524,86 грн. є незаконним, а податкове повідомлення-рішення від 16.08.2019р. № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 433 174,47 грн. та застосування штрафних санкції в розмірі 216 587,24 грн. - таким, що підлягає скасуванню.

При цьому, суд також враховує, що питання правомірності відображення позивачем в бухгалтерському та податковому обліках витрат по утриманню та експлуатації орендованих транспортних засобів вже було предметом перевірки за попередні податкові періоди, а саме з 01.01.2015 по 31.12.2016 роки, результати якої оформлено актом №369/13-01-13-04/НОМЕР_1 від 04.04.2017. Цією перевіркою податковим органом не встановлено порушень позивачем вимог податкового законодавства при формуванні витрат за аналогічними господарськими операціями та правовідносинами.

Що стосується доводів, які викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповідь позивача та наведені представником відповідача в судових засіданнях щодо неправомірності формування спірних витрат з огляду на їх подвійне призначення, то оцінка їх судом полягає у такому.

Підпункт 177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України визначає, що не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Відповідно до п.п.177.4.6 п.177 ст.177 ПК України, зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Однак, орендовані автомобілі не є власністю позивача, тому суд погоджується з доводами ФОП ОСОБА_1 , що податкова поведінка позивача щодо обліку спірних витрат нормами п.п.177.4.5 та п.п.177.4.6 п.177 ст.177 ПК України не регулюється.

Із п.3 розділу ІІІ акту перевірки «Висновки» вбачається, що позивач порушив вимоги п.177.4 ст.177 ПК України. Зміст розділу 2.1.2 Акту перевірки «Визначення загального оподатковуваного доходу, документально підтверджених витрат, пов`язаних з діяльністю, чистого оподатковуваного доходу» не свідчить про зменшення спірних витрат на підставі п.п.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України. Акт в цій частині не містить жодних висновків щодо підстав віднесення цих витрат до складу витрат подвійного призначення, та обґрунтування висновків щодо відповідного порушення.

При цьому, суд звертає увагу, що п.п.177.4.1 - п.п.177.4.2 п.177.4 ст.177 ПК України чітко визначені підстави визнання витрат такими, що пов`язані із отриманням доходів, а п.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України встановлені обмеження щодо віднесення певних витрат до витрат підприємця. Тому, висновок про завищення витрат не може ґрунтуватись на доведенні порушення обох норм одночасно.

Тому доводи, наведені відповідачем у заявах по суті спору, щодо завищення позивачем витрат як витрат подвійного призначення не можуть братись до уваги при оцінці підстав збільшення грошових зобов`язань.

Оцінюючи правомірність податкового повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 525 351,42 грн. та застосування штрафних санкції в розмірі 262 675,71 грн., суд встановив, що підстави для його прийняття ґрунтуються на висновках акту про неправомірне віднесення до витрат вартості ремонту автомобілів, списаних матеріалів, запчастин та палива. Застосовуючи норму п.198.5 ст.198 ПК України, відповідач дійшов висновку, що оскільки вказані товари неправомірно віднесені до витрат, а отже - використані не в цілях пов`язаних з отриманням доходу, відсутні на залишку, то, відповідно до п.«г» п.198.5 ст.198 ПК України, позивач зобов`язаний був нарахувати суму податкового зобов`язання з ПДВ, оскільки вартість таких товарів (послуг) відображена у складі податкового кредиту.

Пункт «г» п.198.5 ст.198 ПК України визначає, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Враховуючи те, що судом встановлено протиправність зменшення позивачу витрат, суд дійшов висновку про протиправність визначення позивачу і податкових зобов`язань з податку на додану вартість в сумі 525 351,42 та застосування штрафних санкції в розмірі 262 675,71 грн. у зв`язку із тим, що спірні товари/послуги використані в операціях, що є господарською діяльністю позивача. Тому податкове повідомлення-рішення № від 16.08.2019р. є протиправним і підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 16.08.2019р., яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 262 675,71 грн. в порядку ст.120-1 ПК України, то судом встановлено, що штрафні санкції застосовано за не виконання позивачем вимог п.200.1, п.200.2 ст.200 ПК України; п.201.1, п.201.2, п.201.7, п.201.10 ПК України щодо реєстрації податкової накладної, яка виникла на підставі п.«г» п.198.5 ст.198 ПК України.

Висновки Акту перевірки в цій частині також ґрунтуються та є похідними від встановлених податковим органом порушень порядку формування позивачем витрат за результатами придбання паливно-мастильних матеріалів та експлуатації орендованих транспортних засобів.

В цій частині суд вважає за необхідне зазначити також про протиправність прийняття податкового повідомлення-рішення № від 16.08.2019р. з огляду також на порушення відповідачем вимог п.54.3 ст.54 ПК України.

Так, відповідно до п.п.54.3.2 п.54.3 ст.54 ПК України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, зокрема, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Відповідно до п.1.4, п.1.5 Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами, затвердженого Наказом Мінфіну від 14.03.2013р. № 395, результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки. Акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Згідно із п.2.4 Порядку № 395 у висновку акта (довідки) документальної перевірки зазначаються: узагальнений опис виявлених перевіркою порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, з посиланням на підпункти, пункти, статті законодавчих актів або загальний висновок щодо відсутності таких порушень; виявлені порушення податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, відображаються у гривнях у розрізі податків та зборів з розбивкою за роками та податковими періодами у межах періоду, що перевіряється;

Як вбачається із п.7 розділу ІІІ акту перевірки «Висновки», перевіркою встановлено порушення п.201.1, п.201.2, п.201.7, п.201.10, п.198.5 ст.198 ПК України в частині відсутності реєстрації податкової накладної в єдиному реєстрі податкових накладних протягом граничного строку за 2017 рік на загальну суму 303 грн.

Листом № 37433/10/13.7-10 від 30.07.2019 «Про внесення змін», ГУ ДФС у Львівській області повідомлено позивача про внесення змін до п.7 Акту перевірки, у зв`язку із чим його вважати таким: п.201.1, п.201.2, п.201.7, п.201.10, п.198.5 ст.198 ПК України в частині відсутності реєстрації податкової накладної в єдиному реєстрі податкових накладних протягом граничного строку за 2017 рік податкових накладних на суму ПДВ 437087,26 грн., та за 2018 рік на суму ПДВ 88264,16 грн., чим порушено вимоги п.198.5 ст.198, п.201.1 ст.201 ПК України. Відповідальність за відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого ст.201 цього Кодексу, податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних передбачена ст.120-1 ПК України

Однак, згаданим Порядком від 14.03.2013 № 395 не передбачено можливість внесення контролюючим органом змін до актів перевірок шляхом направлення листів «про внесення змін». З огляду на це, внесення змін до Акту шляхом видачі Листа № 37433/10/13.7-10 від 30.07.2019 «Про внесення змін» є порушенням вимог ч.2 ст.19 Конституції України і такий документ не може бути підставою для винесення податкового повідомлення-рішення. Тому порушення позивача щодо відсутності реєстрації податкової накладної на суму 436 784,26 грн. (437 087,26 грн. - 303 грн.) не можна вважати встановленим перевіркою.

Наведені вище обставини виключають підстави для застосування до позивача п.«г» п.198.5 ст.198 ПК України, а тому у відповідача були відсутні і правові підстави для застосування до позивача і штрафу в розмірі 262 675,71 грн., в порядку ст.120-1 ПК України.

Згідно з ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Відповідно до п.1.2 п.16-1 Підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України, об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу - загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Враховуючи, що підставами визначення позивачу зобов`язань з військового збору, єдиного соціального внеску та застосування штрафу за несплату таких є проаналізовані вище та визнані судом протиправними висновки про заниження у 2017-2018 роках чистого оподатковуваного доходу, як бази оподаткування вказаними внеском і збором, податкові повідомлення-рішення № від 16.08.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на 36097,87 грн. та застосовано штрафні санкції в розмірі 18 048,94 грн., а також вимога від 16.08.2019 № Ф- про сплату єдиного соціального внеску в сумі 42 781,17 грн. та рішення № від 16.08.2019 про застосування штрафних санкцій в розмірі 4 278,12 грн. за донарахування єдиного соціального внеску, слід визнати протиправними і скасувати з наведених вище підстав.

Надаючи оцінку податковому повідомленню-рішенню відповідача № 7 від 16.08.2019, яким застосовано штрафні санкції в розмірі 1020 грн. за не відображення у податковій звітності суми нарахованого та виплаченого доходу фізичним особам-підприємцям (ознака доходу 157) та фізичним особам податкового розрахунку за формою 1 ДФ за 2017-2018 роки, суд зазначає таке.

На сторінці 26 Акту відповідачем зазначено, що позивачем не відображено сум нарахованого і виплаченого фізичним особам-підприємцям доходу (ознака 157) у податкових розрахунках за формою 1 ДФ у 2017-2018 роках, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Однак, акт перевірки не містить відомостей про суми виплаченого доходу, реквізити та дати платіжних документів, періоди, в яких вчинено порушення за кожною такою виплатою, а також підстави для висновку про те, чому такі суми є доходом в розумінні ПК України, що створювало б обов`язок позивача подавати відповідну звітність. Представник позивача в судових засіданнях не заперечив факт не подання вказаних в Акті звітів, однак заперечив факт виплати доходів, а також доведеність підстав для відповідного звітування з огляду на те, що вказані підприємці у перевірених періодах були контрагентами-покупцями товарів та послуг позивача, а не продавцями, що підтверджено на сторінці 13 Акту. Відтак відсутні докази виплати їм доходів.

Представником відповідача не надано пояснень та не наведено доводів, які б обґрунтували підстави для наведених вище висновків Акту перевірки.

Пункт 1.7 згаданого Порядку № 395 передбачає, що факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою, з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в обліку та підтверджують наявність зазначених фактів.

Розділом ІІ Порядку встановлено, що у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку, та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення.

Враховуючи викладене, застосовуючи норми Порядку № 395, суд дійшов висновку про відсутність належним чином встановленого відповідачем порушення з боку позивача п.«б» п.176.2 ст.176 ПК України, що виключає правомірність застосування штрафу в розмірі 1020 грн. податковим повідомленням-рішенням № 7 від 16.08.2019.

Натомість, в ході судового розгляду представник позивача визнав, що позовні вимоги в частині визнання протиправним податкового повідомлення-рішення № від 16.08.2019, яким застосовано штрафні санкції в розмірі 170 грн. за порушення п.63.3 ст.63, п.117.1 ст.117 ПК України та п.8.4 розділу VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Мінфіну № 1588 від 09.12.2011р. не доведені. Позивачем дійсно не подано та не повідомлено контролюючі органи про об`єкти оподаткування або об`єкти пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою 20-ОПП. Доказів на спростування правомірності прийняття відповідачем вказаного податкового повідомлення-рішення позивачем суду не надано.

Тому, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи встановлені обставини справи, а також правове регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що податкові повідомлення-рішення від 16.08.2019р.: № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 433 174,47 грн. та застосування штрафних санкції в розмірі 216 587,24 грн.; № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 525 351,42 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 262 675,71 грн; № про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору на 36097,87 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 18 048,94 грн.; № 7 про застосування штрафних санкцій в розмірі 1020 грн; № про застосування штрафних санкцій в розмірі 262 675,71 грн., а також вимоги від 16.08.2019р. № Ф- про сплату єдиного соціального внеску в сумі 42 781,17 грн. та рішення № від 16.08.2019р. про застосування штрафних санкцій в розмірі 4 278,12 грн. за донарахування єдиного соціального внеску не відповідають критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушують права та законні інтереси позивача.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України оскільки позов задоволено частково на користь позивача з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань необхідно стягнути судовий збір у розмірі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) грн. 00 коп. сплаченого згідно з квитанцією № 2647від 27.08.2019.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10,13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області № від 16.08.2019, № від 16.08.2019, № від 16.08.2019, № від 16.08.2019, № 7 від 16.08.2019.

Визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДФС у Львівській області № від 16.08.2019.

Визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Львівській області №Ф- від 16.08.2019.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДФС у Львівській області (місцезнаходження: 79003, вул.Стрийська, 35, м.Львів, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складене та підписане 08.01.2020

Суддя Р.І. Кузан