Справа № 500/2755/19
Суддя: Баранюк Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2020-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2755/19

13 січня 2020 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Баранюка А.З.

за участю:

секретаря судового засідання Габрилецької С.Є.

позивачки: ОСОБА_1.;

представника відповідача: Смика А.Я.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернулася до відповідача із письмовою заявою та відповідними підтверджуючими документами, про призначення пенсії за вислугу років, як працівник закладів освіти незалежно від віку, за наявності вислуги років не менше 25 років, однак, листом № 841/03-16 від 24.10.2019 року, їй було відмовлено у призначенні вказаної пенсії у зв`язку із тим, що на момент звернення, стаж роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії є меншим за необхідний стаж. Позивач не погоджується із відповідним рішенням та вказує, що у неї є необхідний стаж роботи на посадах, що дають право на призначення даної пенсії та вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області протиправно не враховано до спеціально стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років період її перебування у відпустці по догляду за дитиною з 26.03.1988 по 31.12.1988.

Ухвалою судді від 04.12.2019 відкрито провадження в адміністративній справі №500/2755/19 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

13.12.2019 представник відповідача подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому вказує, що в наданих позивачкою для призначення пенсії документах відсутні копії протоколів засідання правління колгоспу про надання їй відпустки по догляду за дитиною віком до 3-х років в 1988 році, а також в заяві від 05.09.2019 позивачкою вказано, що ці протоколи відсутні в архівному відділі, тому період з 26.03.1988 по 31.12.1988 не враховано до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років. Вказує, що з врахуванням вказаного, до стажу роботи за вислугу років позивачці зараховано період роботи вихователем дитячого садка колгоспу «Москва» з 17.06.1987 по 31.01.2000 згідно стажу за фактичною тривалістю та період роботи на посаді завідуючої дитячим садком села Товстолуг з 01.11.2003 по 11.10.2017, що становить 25 років 09 місяців 20 днів. Зазначає, що на момент звернення за призначенням пенсії загальний страховий стаж позивачки становить 34 роки 09 місяців 14 днів, стаж роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років - 25 років 9 місяців 20 днів, що є менше за необхідний 26 років 6 місяців, у зв`язку з чим їй правомірно відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Тому просить відмовити у задоволені позовних вимог.

23.12.2019 позивачка подала до суду відповідь на відзив, в якому вказує, що у період її роботи у колгоспі (з 26.03.1988 по 31.12.1988) не було нормативно врегульовано порядок заповнення трудових книжок, а тому працівники колгоспу «Москва», на яких в той період покладалися ці обов`язки, не вносили дані про надання відпусток по догляду за дитиною до трьох років у трудові книжки. Зазначає, що доказом її перебування у відпустці по догляду за дитиною є протокол №9 засідання правління «Москва» від 02.10.1987 року, згідно якого, на час її декретної відпустки прийнято ОСОБА_2 на посаду вихователя дитячого садка.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні.

Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача та пояснення свідків, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали, що містяться у справі, встановив наступні факти.

03.07.2019 року позивачка звернулася до відповідача із письмовою заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Разом із заявою позивачкою подано: копію ідентифікаційного коду; копію паспорта громадянина України; оригінал та копію трудової книжки НОМЕР_1 ; копію диплому НОМЕР_8, виданого 26.06.1992; архівну довідку №109 від 15.03.2016 року про кількість вироблених людиноднів; копію протоколу засідання правління колгоспу «Москва» №9 від 02.10.1987 року, завірену архівним відділом Тернопільської районної державної адміністрації; копію свідоцтва про народження дитини НОМЕР_9 ; копію свідоцтва про народження дитини НОМЕР_10 ; копію свідоцтва про шлюб НОМЕР_11 ; заяву від 05.09.2019 року про відсутність в архівному відділі ТРДА протоколів про надання декретної відпустки.

За результатами розгляду вказаної заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийняло рішення від 24.10.2019 №841/03-16, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Дане рішення обґрунтоване тим, що на момент звернення позивачки за призначенням пенсії її загальний страховий стаж складає 34 роки 09 місяців 14 днів, стаж роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років - 25 років 9 місяців 20 днів, що є менше за необхідний 26 років 6 місяців.

Не погодившись із вказаним рішення позивачка звернулася до суду із відповідним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України № 2747-IV від 06.07.2005 (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Конституційний Суд України у пункту 3.4 Рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 зазначив, що неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами.

Відповідно до позиції Конституційного Суду України, сформованої в Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, до обмеження прав належить звуження їх змісту й обсягу, проте сутність змісту основного права не може бути порушена. Крім того, у Рішенні в від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що обмеження стосовно реалізації конституційних прав не можуть бути свавільними та несправедливими, мають установлюватися виключно Конституцією й законами, переслідувати легітимну мету, бути зумовленими суспільною необхідністю її досягнення, пропорційними й обґрунтованими.

Пунктом 21 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно п.16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», окремі категорії працівників інших галузей народного господарства мають право на пенсію за вислугу років.

Право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, е) працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення:

- які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту;

- 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Згідно із ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. №637 (далі - Порядок №637).

Згідно п.1 вказаного Порядку, за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Також згідно п.3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Як вбачається з оскаржуваного рішення від 24.10.2019 №841/03-16 , до стажу роботи за вислугу років ОСОБА_1 зараховано період роботи вихователем дитячого садка колгоспу «Москва» з 17.06.1987 року по 31.01.2000 року згідно стажу за фактичною тривалістю та період роботи на посаді завідуючої дитячим садком села Товстолуг з 01.11.2003 року 11.10.2017 року що становить 25 років 09 місяців 20 днів (стаж роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років).

При цьому при обрахунку відповідного стажу відповідачем не було враховано період перебування позивачки у відпустці по догляду за дитиною віком до 3-х років у 1988, оскільки відсутні копії протоколів засідання правління колгоспу про надання їй відпустки по догляду за дитиною віком до 3-х років.

Суд зазначає, що відповідно до наявного у матеріалах справи свідоцтва про народження (повторне) від 16.01.2005 серії НОМЕР_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки народилася донька ОСОБА_3 .

Крім цього, як вбачається із протоку №9 засідання правління «Москва» від 02.10.1987 року, на час декретної відпустки ОСОБА_1 було прийнято на посаду вихователя дитячого садка ОСОБА_4 .

Також, при розгляді даної справи суд приймає до уваги пояснення позивачки надані в судовому засіданні, згідно яких вбачається, що остання після народження ІНФОРМАЦІЯ_1 доньки ОСОБА_3 перебувала у декретній відпустці в подальшому вийшла з неї та відпрацювала 76 людиноднів в колгоспі «Москва» у 1988 році.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про достатню наявність доказів на підтвердження того, що позивачка дійсно знаходилася у відпустці по догляду за дитиною віком до 3-х років з ІНФОРМАЦІЯ_1, а також і в 1988.

Статтею 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку зараховується до стажу роботи.

Відповідно до статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (у разі якщо дитина потребує домашнього догляду, на підставі медичного висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що в позивачки наявний спеціальний стаж роботи не менше 26 років 6 місяців, що дає їй право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», тому відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 24 жовтня 2019 року в призначенні пенсії ОСОБА_1 є протиправною.

Стааттею 83 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку.

Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити пенсію ОСОБА_1 за вислугу років з 03 липня 2019 року.

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно із статтею 139 частини першої КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 24 жовтня 2019 року в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити пенсію ОСОБА_1 за вислугу років з 03 липня 2019 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Реквізити сторін:

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 );

відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (Майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001, ).

Повне судове рішення складено 13 січня 2020 року.

Головуючий суддя Баранюк А.З.

копія вірна

Суддя Баранюк А.З.