Справа № 1.380.2019.004628
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №1.380.2019.004628
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Шиц А.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Цитульського В.І.,

представника відповідача Борківського О.Р.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Львівській області про визнання протиправними та скасування актів, зобов`язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Управління Служби безпеки України у Львівській області (79012, м.Львів, вул.Вітовського, буд.55), із вимогами:

-визнати незаконним та скасувати акт від 20.12.2018 року спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 04.07.2004 року (форма НВС-2);

-визнати незаконним та скасувати акт №19 від 20.12.2018 року про нещасний випадок, не пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби (форма НТВС);

-зобов`язати Управління Служби безпеки України у Львівській області скласти за результатами випадку, що стався 04.07.2004 року о 11 год. 00 хв. із майором ОСОБА_1 акт розслідування нещасного випадку за формою НВС-2 та акт про нещасний випадок за формою НВС-1, як такий, що відбувся під час виконання обов`язків військової служби.

Ухвалою судді від 16.09.2019 року вказану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків. На виконання вимог зазначеної ухвали судді представник позивача усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 30.09.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

У ході розгляду справи відповідачем було подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, заперечення, письмові пояснення, позивачем - письмову відповідь на відзив, письмові пояснення.

Ухвалою суду від 26.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до позиції позивача, яка висловлена в позові, інших письмових заявах, що були подані до суду, поясненнях представника, він стверджує, що неодноразово відповідачем без достатніх підстав було відмовлено в оформленні нещасного випадку, що стався 04.07.2004 року з позивачем, як такого, що пов`язаний із виконанням обов`язків військової служби. При цьому, відповідач у своїх висновках щодо непов`язаності такого випадку з виконанням обов`язків військової служби покликався на сумнівні та непереконливі докази, що є безпідставним і неправомірним.

Позивач наголошує на тому, що нещасний випадок із ним стався при виконанні службових обов`язків як військовослужбовця Служби безпеки України, а тому оскаржувані рішення відповідача є протиправними та останнього (зважаючи на те, що він неодноразово ухилявся від цього) слід зобов`язати прийняти належне рішення.

ОСОБА_1 зазначає, що він проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України у Львівській області на посаді помічника начальника 2 напрямку 2 відділу Головного відділу «К» і 04.07.2004 року біля 10 год. був вимушений терміново виїхати на особистому автомобілі на зустріч із оперативним джерелом інформації відповідно до оперативно-розшукової справи, що було санкціоновано відповідним керівництвом.

У такій поїздці, яка здійснювалася в інтересах служби, з непередбачуваних обставин та не з вини позивача трапилася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого позивач отримав травми та в ході лікування йому було ампутовано праву нижню кінцівку на рівні нижньої третини гомілки.

У подальшому, відповідними комісіями відповідача двічі проводилося розслідування згаданого вище нещасного випадку. Однак, без достатніх підстав, комісії приходили до висновків про те, що хоча нещасний випадок стався в період проходження військової служби, однак, за межами підрозділу Служби безпеки України, у позаслужбовий час та він не був пов`язаний із виконанням обов`язків військової служби. У цьому контексті позивач покликається на те, що він оскаржував такі висновки комісій у судовому порядку й вони були визнані судами протиправними, а рішення (акти) комісій скасовані з огляду на їх необґрунтованість.

Позивач зазначає, що незважаючи на неодноразове спростування в судовому порядку висновків комісій Управління Служби безпеки України у Львівській області щодо нещасного випадку, який мав місце з ним, відповідачем не було враховано позицію судів та дійсні обставини справи, а вкотре складено протиправні та необґрунтовані акти про непов`язаність нещасного випадку з виконанням обов`язків військової служби.

ОСОБА_1 наголошує на тому, що сукупність дійсних обставин справи засвідчує, що нещасний випадок, який трапився з ним, був пов`язаний із виконанням обов`язків військової служби. У той же час, відповідач базує свої помилкові висновки на сумнівних аргументах, безпідставно надаючи перевагу окремим доказам над іншими, помилковість чого неодноразово була засвідчена в судовому порядку.

У зв`язку з чим, позивач вважає, що оспорювані ним рішення є протиправними та підлягають скасуванню. При цьому, зважаючи на систематичне ухилення відповідача від належного розслідування нещасного випадку, враховуючи те, що зібрані дані свідчать про можливість прийняття ним лише єдиного правомірного рішення, позивач вважає, що відповідача слід зобов`язати до цього в судовому порядку.

Відповідно до позиції відповідача, яка ним висловлена у відзиві, інших письмових заявах, що були подані до суду, поясненнях представника, він вважає вимоги позивача безпідставними.

А саме, відповідач зазначає, що він діяв відповідно до приписів чинного законодавства України (зокрема, Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків з військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого наказом Служби безпеки України від 12.12.2002 року №443).

У зв`язку з чим, за результатами проведеного спеціального розслідування, на підставі зібраних матеріалів нещасного випадку, пояснень опитаних осіб, було складено акт від 20.12.2018 року спеціального розслідування нещасного випадку (форма НВС-2) та акт від 20.12.2018 року №19 про нещасний випадок, не пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби (форма НТВС).

Відповідач відзначає, що нещасний випадок із позивачем стався у позаслужбовий час (04.07.2004 року, вихідний день неділя) за межами підрозділу проходження служби з використанням власного приватного автотранспорту, а належні докази, які би могли засвідчувати причини та необхідність виконання обов`язків військової служби у такий час, відсутні.

Управління Служби безпеки України у Львівській області також покликається на певні суперечності між зібраними відомостями у справі та вважає, що їх наявність свідчить про помилковість і голослівність тверджень ОСОБА_1 .

Таким чином, на переконання відповідача, рішення комісії про те, що нещасний випадок не пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби є законним і прийнятим на підставі дійсних обставин справи за наслідком належного розслідування події.

У зв`язку з чим, відповідач вважає свої дії та рішення правомірними й обґрунтованими.

У судових засіданнях позивач, представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні тим, які викладені у письмових заявах до суду, просили суд позов задоволити.

Представник відповідача у судових засіданнях позов не визнав, ствердив про його безпідставність, а відтак, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представників позивача, відповідача, розглянувши їхні доводи та заперечення, дослідивши зібрані в справі докази, об`єктивно оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу в Службі безпеки України та станом на липень 2004 року в званні майора займав посаду помічника начальника 2 напрямку 2 відділу Головного відділу «К» Управління Служби безпеки України у Львівській області.

Матеріалами справи засвідчується та не заперечується сторонами, що 04.07.2004 року (неділя) о 11 год. 00 хв. мала місце дорожньо-транспортна пригода на 533 км + 350 м автодороги Київ-Чоп за участі автомобіля марки «Тойота» Ленд Крузер д.н.з. НОМЕР_1 , водієм якого був ОСОБА_1

А саме, внаслідок непередбачуваних обставин (раптової появи перешкоди (дитини) на дорозі) позивач був змушений екстрено маневрувати та, з метою уникнення наїзду на людину, здійснив з`їзд на узбіччя, де автомобіль втратив керованість і відбулося зіткнення з металевою балкою дорожнього огородження, внаслідок чого частина металевої балки відірвалась і пробила автомобіль наскрізь, травмувавши при цьому позивача (зокрема, пошкодивши праву ногу).

У результаті такої дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 був госпіталізований до Львівської комунальної міської лікарні швидкої допомоги (перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні №1 із 04.07.2004 року по 09.08.2004 року) й у ході оперативного лікування йому було ампутовано праву нижню кінцівку на рівні нижньої третини гомілки. Відповідно до довідки медичного закладу від 09.08.2004 року (що визнається учасниками справи) позивачу встановлено діагноз: травматичне розчавлення правої стопи, струс головного мозку, травматичний шок 1-2 ст., ампутаційна кукса нижньої третини правої гомілки.

Судом установлено, що в подальшому 03.10.2013 року наказом Служби безпеки України №410/ДСК була призначена комісія з розслідування згаданого вище нещасного випадку, якою було складено акт спеціального розслідування нещасного випадку від 24.10.2013 року та акт від 24.10.2013 року №9 про нещасний випадок, не пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, форми НТВС. Зазначена комісія дійшла висновку, що нещасний випадок із ОСОБА_1 стався в період проходження військової служби за межами підрозділу Служби безпеки України, у позаслужбовий час та він не пов`язаний із виконанням обов`язків військової служби.

Однак, за наслідком оскарження в судовому порядку таких висновків і актів комісії, рішеннями суду у справі №813/511/14 (постанова Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2014 року, ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2015 року, ухвала Вищого адміністративного суду України від 26.05.2016 року) їх було визнано протиправними та скасовано. Окрім того, судом було зобов`язано Управління Служби безпеки України у Львівській області повторно провести спеціальне розслідування нещасного випадку, що стався 04.07.2004 року з позивачем.

Як засвідчується матеріалами справи 23.02.2016 року наказом Служби безпеки України №82/ДСК була призначена комісія із повторного спеціального розслідування вищезазначеного нещасного випадку. За результатами такого спеціального розслідування складено акт спеціального розслідування нещасного випадку від 20.05.2016 року та акт 20.05.2016 року №9 від про нещасний випадок, не пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, форми НТВС, згідно з яким комісія дійшла висновку, що даний нещасний випадок стався в період проходження військової служби за межами підрозділу Служби безпеки України, у позаслужбовий час та він не пов`язаний із виконанням обов`язків військової служби.

Проте, в результаті наступного оскарження таких висновків і рішень комісії, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.10.2016 року в справі №813/2107/16 було визнано протиправним та скасовано зазначені акти та зобов`язано Управління Служби безпеки України у Львівській області повторно провести спеціальне розслідування нещасного випадку. Постанова суду першої інстанції в справі №813/2107/16 залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017 року, а ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.02.2017 року у відкритті касаційного провадження в справі відмовлено за необґрунтованістю касаційної скарги Управління Служби безпеки України у Львівській області.

Також судом установлено, що наказом Служби безпеки України від 03.04.2017 року №199/ДСК «Про призначення повторного спеціального розслідування за фактом нещасного випадку» (із змінами) було призначено комісію з проведення відповідного розслідування.

За результатами спеціального розслідування комісією складено акт від 20.12.2018 року спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 04.07.2004 року (форма НВС-2), та акт від 20.12.2018 року №19 про нещасний випадок, не пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби (форма НТВС).

У таких актах викладено висновок комісії про те, що нещасний випадок із ОСОБА_1 унаслідок дорожньо-транспортної пригоди 04.07.2004 року стався в період проходження ним військової служби, однак, не пов`язаний із виконанням ним обов`язків військової служби.

За висновком комісії, основною причиною нещасного випадку є порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху та власна необережність потерпілого, що призвела до дорожньо-транспортної пригоди (постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 13.07.2014 року, пояснення ОСОБА_1 від 04.07.2004 року). Вини третіх осіб та порушення нормативно-правових актів, посадових інструкцій тощо під час нещасного випадку комісія не встановила.

Як випливає зі змісту актів від 20.12.2018 року, комісія керувалася в своїх висновках тим, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення позивачем правил дорожнього руху, крім того, останнім було визнано отримання травми з власної вини, а також комісія не знайшла доказів виїзду позивача в службових цілях, оскільки, свідчення узгодженості з керівництвом такої поїздки є суперечливими, а інші докази щодо пов`язаності поїздки ОСОБА_1 з виконанням службових обов`язків комісія зібрати не мала можливості.

Оцінюючи такі висновки комісії як помилкові, вважаючи складені нею акти протиправними, позивач оскаржив їх до суду за цим позовом, вимагаючи також ефективного поновлення своїх прав у спосіб зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

У зв`язку з чим, аналізуючи спірні правовідносини, доводи й аргументи сторін, суд відзначає наступне.

Розслідування та ведення обліку нещасних випадків, які сталися із військовослужбовцями Служби безпеки України визначається Порядком розслідування та ведення обліку нещасних випадків з військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим наказом Служби безпеки України від 12.12.2002 року №443.

Так, відповідно до п.1.2 Порядку №443, розслідуванню підлягають раптове погіршення стану здоров`я, поранення, травми, у тому числі отримані внаслідок тілесних ушкоджень, заподіяних іншою особою, отруєння, теплові удари, опіки, обмороження, утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою, іонізуючим випромінюванням, а також ушкодження, отримані внаслідок аварій, пожеж, стихійного лиха (землетруси, зсуви, повені, урагани та інші надзвичайні події), контакту з тваринами, комахами та іншими представниками фауни і флори, що призвели до втрати військовослужбовцем працездатності на один чи більше робочих днів, а також смертельні випадки з військовослужбовцями під час виконання обов`язків військової служби (далі - нещасні випадки).

Як визначено п.1.3 актуального Порядку №443, за результатами розслідування нещасних випадків, що сталися з військовослужбовцями під час виконання обов`язків військової служби, складається акт про нещасний випадок за формою НВС-1 (додаток 1).

Військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: а)на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; б)на території підрозділу Центрального управління, регіонального органу, закладу, установи, організації, підприємства Служби безпеки України, навчального військового підрозділу Служби безпеки України у складі іншого навчального закладу, Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України (далі - підрозділи, органи, заклади СБУ) або в іншому місці служби (роботи, занять) протягом службового (робочого, навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); в)за межами території підрозділу, органу, закладу СБУ, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); г)під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; ґ)під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку; д)використання власного транспортного засобу в інтересах підрозділу, органу, закладу СБУ з дозволу або за дорученням керівництва підрозділу, органу, закладу СБУ в установленому законодавством порядку.

У редакції станом на день настання нещасного випадку з ОСОБА_1 (04.07.2004 року) п.1.3 Порядку №443 передбачав, що за результатами розслідування складається акт про нещасний випадок за формою НВС-1 (додаток 1). Військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: а)на шляху прямування на службу або із служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; б)на території підрозділу, органу, закладу СБУ протягом робочого (учбового) часу, включаючи і перерви, установлені розпорядком (розкладом занять); в)за межами території підрозділу, органу, закладу СБУ, якщо перебування там відповідало обов`язкам військовослужбовця або він був направлений туди за наказом відповідного командира (начальника); г)при виконанні державних або громадських обов`язків, хоч ці обов`язки й не були пов`язані з військовою службою; ґ)при виконанні обов`язку з урятування людського життя, охорони державної, комунальної і приватної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Пунктом 1.7 Порядку №443 визначено, що за результатами розслідування не складається акт за формою НВС-1 про нещасні випадки, що сталися з військовослужбовцями: а)під час використання ними з особистою метою транспортних засобів підрозділу, органу, закладу СБУ без дозволу керівництва підрозділу, органу закладу СБУ, а також устаткування, механізмів, інструментів, крім випадків, що сталися внаслідок несправності цього устаткування, механізмів, інструментів; б)через отруєння алкоголем, наркотичними або іншими отруйними речовинами, а також унаслідок їх дії (асфіксія, інсульт, зупинка серця тощо) за наявності медичного висновку, якщо це не викликано вживанням цих речовин за письмовою рекомендацією лікувального закладу або застосуванням цих речовин при виконанні службових завдань, дотриманні визначених нормативними документами технологічних процесів, розпоряджень начальників, або порушенням вимог безпеки щодо їх зберігання і транспортування, або якщо потерпілий, який перебував у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, був усунутий від служби до настання нещасного випадку, а також у разі підтвердженого відповідним медичним висновком алкогольного чи токсичного сп`яніння, не зумовленого виконанням службової діяльності, яке стало основною причиною нещасного випадку за відсутності технічних та організаційних причин його настання; в)під час скоєння злочинів або інших правопорушень, якщо ці дії підтверджені рішенням суду; г)у разі природної смерті, за винятком випадків, зазначених у п.1.5 цього Порядку, або самогубства, що підтверджені висновками судово-медичної експертизи та органів прокуратури.

А в редакції Порядку №443 станом на 04.07.2004 року визначалося, що за результатами розслідування не складається акт за формою НВС-1 про нещасні випадки, що сталися з військовослужбовцями: а)під час використання ними з особистою метою транспортних засобів підрозділу, органу, закладу СБУ без дозволу керівництва підрозділу, органу закладу СБУ, а також устаткування, механізмів, інструментів, крім випадків, що сталися внаслідок несправності цього устаткування, механізмів, інструментів; б)через отруєння алкоголем, наркотичними або іншими отруйними речовинами, а також унаслідок їх дії (асфіксія, інсульт, зупинка серця тощо) за наявності медичного висновку, якщо це не викликано вживанням цих речовин за письмовою рекомендацією лікувального закладу або застосуванням цих речовин при виконанні службових завдань, дотриманні визначених нормативними документами технологічних процесів, розпоряджень начальників, або порушенням вимог безпеки щодо їх зберігання і транспортування, або якщо потерпілий, який перебував у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, був усунутий від служби до настання нещасного випадку; в)під час скоєння злочинів або інших правопорушень, якщо ці дії підтверджені рішенням суду; г)у разі природної смерті, за винятком випадків, зазначених у п.1.5 цього Порядку, або самогубства, що підтверджені висновками судово-медичної експертизи та органів прокуратури.

Відповідно до п.1.8 Порядку №443, якщо за результатами роботи комісії з розслідування прийнято рішення, що про нещасний випадок не повинен складатися акт за формою НВС-1, то про такий нещасний випадок складається акт про нещасний випадок за формою НТВС (додаток 2).

Згідно з п.2.1 Порядку №443 (тут і нижче, в редакції на час складення оспорюваних актів), про кожний нещасний випадок військовослужбовець (свідок), який його виявив, або сам потерпілий повинні негайно повідомити безпосереднього чи прямого начальника потерпілого (далі-начальник потерпілого) та начальника підрозділу, органу, закладу СБУ, де стався нещасний випадок (при особливих нещасних випадках-також начальника підрозділу, органу, закладу СБУ, військовослужбовцем якого є потерпілий), і вжити заходів щодо надання необхідної допомоги потерпілому.

Пунктом 2.2 Порядку 443 передбачено, що начальник підрозділу, органу, закладу СБУ, військовослужбовцем якого є потерпілий, або начальник підрозділу, органу, закладу СБУ, де стався нещасний випадок, зобов`язаний: а)терміново організувати надання медичної допомоги потерпілому і в разі необхідності доставити його до лікувально-профілактичного закладу; б)якщо потерпілий є представником іншого підрозділу, органу, закладу СБУ, повідомити начальника цього підрозділу, органу, закладу СБУ; в)зберегти до прибуття комісії з розслідування обстановку та устаткування в такому стані, у якому вони були на момент події (якщо це не загрожує життю та здоров`ю інших людей і не призведе до більш тяжких наслідків), а також вжити заходів щодо недопущення подібних випадків (при особливих нещасних випадках здійснюється за можливості).

Також при особливих нещасних випадках старший за службовим становищем військовослужбовець СБУ (у разі відсутності такого-старший за військовим званням), якому підпорядковувався або підлеглим якого був потерпілий на момент нещасного випадку, за можливості невідкладно: а)опитує свідків нещасного випадку і осіб, причетних до нього, отримує їх пояснення (за згодою осіб, які опитуються або надають пояснення), вживає заходів щодо отримання копій (витягів) розпорядчих актів персонального характеру, відповідно до яких потерпілий виконував обов`язки військової служби на момент нещасного випадку; б)складає довідку, у якій зазначаються: дата і час нещасного випадку; місце нещасного випадку і стисла характеристика місця нещасного випадку; відомості про потерпілого: прізвище, ім`я, по батькові, рік народження, посада, військове звання, місце служби, характер травм або поранень; стислий опис обставин і ймовірні причини нещасного випадку; відомості про свідків нещасного випадку та осіб, причетних до нього; дата, час складання довідки, посада, військове звання, підпис, прізвище, ініціали військовослужбовця СБУ, який склав довідку; в)надсилає начальнику підрозділу, органу, закладу СБУ, військовослужбовцем якого є потерпілий, отримані пояснення свідків нещасного випадку і осіб, причетних до нього, копії (витяги) документів та складену ним довідку.

Пунктом 2.3 Порядку №442 обумовлено обов`язок начальників підрозділів, органів, закладів СБУ, де стався нещасний випадок, організувати його розслідування, для чого призначити відповідну комісію.

Як передбачено абз.1 п.2.4 Порядку №443, строк розслідування нещасного випадку становить три робочих дні з дати утворення комісії з розслідування нещасного випадку. Протягом цього строку комісія зобов`язана: а)за можливості обстежити місце нещасного випадку, опитати свідків і осіб, які причетні до нього, та отримати пояснення потерпілого (у разі якщо при особливих нещасних випадках отримано матеріали, визначені пунктом 2.2 розділу 2 цього Порядку, - також опрацювати такі матеріали); б)визначити відповідність умов служби вимогам нормативно-правових актів, у тому числі з охорони праці (при особливих нещасних випадках-за можливості); в)з`ясувати обставини і причини, що призвели до нещасного випадку, визначити, пов`язаний чи не пов`язаний цей випадок з виконанням обов`язків військової служби, дотриманням визначених нормативними документами технологічних процесів, розпоряджень начальників; г)визначити осіб, які порушили вимоги нормативно-правових актів, у тому числі з охорони праці, а також розробити заходи щодо запобігання подібним нещасним випадкам; ґ)скласти акт розслідування нещасного випадку, що стався, за формою НВС-2 (додаток 3) у трьох примірниках, а також акт за формою НВС-1 або акт за формою НТВС у п`яти примірниках і подати їх на затвердження начальнику підрозділу, органу, закладу СБУ, який призначив комісію з розслідування нещасного випадку.

Відповідно до п.2.8 Порядку №443, нещасний випадок, про який своєчасно не повідомили начальника потерпілого та начальника підрозділу, органу, закладу СБУ, де стався нещасний випадок (при особливих нещасних випадках-начальника підрозділу, органу, закладу СБУ, військовослужбовцем якого є потерпілий), незалежно від терміну, коли він стався, або внаслідок якого втрата працездатності настала не одразу, незалежно від терміну, коли він стався, розслідується згідно з цим Порядком протягом місяця після надходження письмового повідомлення від потерпілого чи особи, яка представляє його інтереси. Питання про складання акта за формою НВС-1 вирішується комісією з розслідування нещасного випадку.

Пунктом 2.11 Порядку №443 установлено, що нещасні випадки, що сталися з військовослужбовцями в результаті дорожньо-транспортної пригоди (ДТП), розслідуються відповідно до цього Порядку з обов`язковим використанням матеріалів розслідування відповідних державних органів нагляду за безпекою руху.

Висновки зазначених органів про причини нещасного випадку й осіб, які порушили вимоги нормативних актів, долучаються підрозділом, органом, закладом СБУ, військовослужбовцем якого є потерпілий, або головою комісії з розслідування нещасного випадку до інших матеріалів щодо цього нещасного випадку незалежно від початку кримінального провадження.

Притягнення до відповідальності водія за порушення вимог безпеки руху, у результаті якого стався нещасний випадок, не може бути підставою для відмови в складанні акта за формою НВС-1 та взяття на облік цього нещасного випадку.

Виходячи зі змісту п.3.1 Порядку №443, нещасні випадки з тяжкими наслідками, у тому числі з можливою інвалідністю потерпілого, підлягають спеціальному розслідуванню.

Відповідно до пп.3.1.1 Порядку №443, при нещасних випадках, що підлягають спеціальному розслідуванню, дотримуються вимог розділів 1, 2, 4, 5 цього Порядку з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Таким чином, суд резюмує, що з цього слід прийти до висновку про те, що в разі настання нещасного випадку з військовослужбовцем Служби безпеки України він підлягає обов`язковому й невідкладному розслідуванню відповідною комісією, яка зобов`язана максимально повно й ретельно з`ясувати обставини такого випадку та надати свої висновки (склавши відповідні акти).

При цьому, чинним законодавством України визначено, що акт за формою НВС-1 (про нещасний випадок, пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби) складається комісією, зокрема, у випадку настання такої події в часі службової поїздки військовослужбовця (пп.«а» п.1.3 Порядку №443), при цьому, за умов відсутності обставин, що визначені в п.1.7 Порядку №443.

Відтак, першочерговому з`ясуванню відповідною комісією підлягають зазначені вище обставини, тобто, наявність чи відсутність підстав вважати, що нещасний випадок пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до п.1.3 Порядку №443, та наявність чи відсутність виключних обставин за п.1.7 цього ж Порядку.

Як випливає з оспорюваних актів від 20.12.2018 року, комісією було постановлено висновок про те, що поїздка ОСОБА_1 04.07.2004 року, під час якої сталася дорожньо-транспортна пригода та унаслідок якої він зазнав травм, не була пов`язана з виконанням службових обов`язків, оскільки вона мала місце у вихідний день, без обґрунтування службової необхідності її здійснення та без дозволу відповідного керівника позивача.

Указаний висновок відповідач пов`язує з тим, що мета здійснення поїздки, про яку заявляє позивач (зустріч із оперативним джерелом), не була підтверджена.

А саме, за позицією відповідача, неможливо з`ясувати дійсну необхідність та об`єктивно існуючу потребу в зустрічі з оперативним джерелом із оперативною зашифровкою «Дядьком» (пізніше - «Діма») та взаємозв`язок відповідних обставин із нещасним випадком, із огляду на таємність матеріалів, що стосуються конфіденційної співпраці з органами Служби безпеки України, а також, спливом часу та знищенням окремих відомостей у цій частині.

Однак, суд оцінює такі висновки комісії та кореспондуючі доводи сторони відповідача критично.

Суд зазначає, що фактично комісією в ході своєї роботи не було вжито можливих дієвих заходів для перевірки наданої позивачем інформації щодо мети поїздки, яка мала місце 04.07.2004 року.

Покликання відповідача на те, що ці відомості є такими, до яких обмежено доступ, є недостатніми, позаяк чинне законодавство України (зокрема, Закон України «Про державну таємницю») обумовлює можливість надання допуску та доступу до відповідної інформації, чим відповідач не скористався.

Окрім того, суд відзначає, що відсутність окремих матеріалів у цій частині (в зв`язку зі спливом часу та їх знищенням) не може слугувати належним підтвердженням відсутності службового інтересу в здійсненні позивачем поїздки 04.07.2004 року і не може достатнім чином виправдовувати відповідні протилежні висновки відповідача.

У цьому контексті суд акцентує увагу на тому, що згаданий вище Порядок №443 передбачає невідкладне розслідування нещасного випадку й такий обов`язок покладено не на потерпілу особу, а на відповідний державний орган. В означеному випадку вбачається, що до факту неможливості дослідження певних документів і відомостей в силу їх втрати (на що посилається комісія та відповідач) призвели саме дії (бездіяльність) сторони відповідача, які не забезпечили повне та невідкладне розслідування спірної події.

Більш того, суд вважає, що мета поїздки ОСОБА_1 , про яку ним стверджено (для зустрічі з оперативним джерелом), могла бути перевірена комісією при спірному розслідуванні й у інший спосіб, зокрема, шляхом опитування осіб, яким могла бути відома така інформація, службової особи Служби безпеки України, якій передана для супроводу особа, з якою здійснювалося конфіденційне співробітництво, тощо, чого стороною відповідача не було організовано.

У зв`язку з чим, суд вважає, що за таких умов неправомірним є перекладення тягаря негативних наслідків із публічного органу (відповідача) на приватну особу (позивача), що, зокрема, кореспондує позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у рішеннях у справі «Лелас проти Хорватії», «Рисовський проти України», «Беєлер проти Італії», «Москаль проти Польщі».

Суд підкреслює, що саме відповідач як компетентний владний орган наділений і володіє певною широтою повноважень щодо належного з`ясування обставин нещасного випадку, що є також його обов`язком, а відтак, допущення недоліків у таких процедурах (які на цей час призвели до неможливості з`ясування окремих обставин справи) не можуть бути виправданням прийнятого ним негативного рішення.

Окрім того, суд вважає за доречне вказати на те, що обґрунтування висновків спеціального розслідування нещасного випадку щодо ОСОБА_1 і доводи сторони відповідача фактично вказують на використання ним концепції негативного доказу, що, в силу приписів ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, є некоректним і необґрунтованим.

Суд же, оцінюючи можливість здійснення позивачем службової поїздки до оперативного джерела, бере до уваги, що відповідно до ст.25 Закону України «Про Службу безпеки України», ст.8 «Про оперативно-розшукову діяльність» (у редакціях на 04.07.2004 року) співробітники Служби безпеки України вправі здійснювати конфіденційне співробітництво з громадянами, що повністю узгоджується з доводами позивача.

Окрім того, в матеріалах справи наявні також пояснення безпосереднього керівника позивача ОСОБА_2 (на час нещасного випадку - начальник 2 напрямку 2 відділу Головного відділу «К» УСБ України у Львівській області) від 23.08.2017 року, в якому останній підтверджує мету поїздки ОСОБА_1 04.07.2004 року - для зустрічі з оперативним джерелом.

Указане також кореспондує змісту довідки за підписом начальника 2 відділу ГВ «К» УСБ України у Львівській області полковника ОСОБА_3 (на час нещасного випадку - прямий керівник позивача) від 11.10.2004 року, відповідно до якої помічник начальника 2 напрямку 2 відділу ГВ «К» Управління СБУ у Львівській області майор ОСОБА_1 04.07.2004 року отримав травму саме при виконанні службових обов`язків (чим може бути власне прямування на зустріч із оперативним джерелом, навіть у вихідний чи неробочий день).

При цьому, щодо відповідних суперечностей у зібраних матеріалах розслідування суд відзначає, що попередньо надана начальником 2 відділу ГВ «К» УСБ України у Львівській області полковником ОСОБА_3 довідка від 11.10.2004 року про те, що травма ОСОБА_1 не пов`язана з виконанням ним службових обов`язків, була відкликана ним за згаданою вище довідкою від 11.10.2004 року (у якій полковник ОСОБА_3 просить вважати недійсною довідку від 11.10.2004 року). Пояснення ж ОСОБА_3 від 21.08.2017 року, за оцінкою суду, не можуть бути достатнім спростуванням доводів позивача, позаяк вони носять імовірнісний характер і були надані зі спливом значного періоду часу. Також нерелевантними у цій частині суд вважає пояснення від 29.08.2017 року ОСОБА_4 (на час нещасного випадку - начальник Головного відділу «К» УСБ України у Львівській області), оскільки вони самі по собі не спростовують факту узгодження виїзду позивача 04.07.2004 року в службових цілях із своїми безпосереднім і прямим керівниками ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ).

Окремо, суд також відзначає, що відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, пріоритетним у адміністративному процесі є саме захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб як слабкої сторони в порівнянні з владними органами. А тому, сумніви (якщо такі виникають у ході розгляду й вирішення адміністративної справи) слід трактувати на користь позивача - фізичної особи.

Таким чином, суд констатує, що відповідачем не було доведено того, що дорожньо-транспортна пригода 04.07.2004 року, в якій травмувався ОСОБА_1 , сталася при здійсненні поїздки не в службових цілях, а також відповідачем не було в належний спосіб спростовано відповідних доводів сторони позивача.

У зв`язку з чим, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що спірний нещасний випадок слід трактувати таким, що стався саме під час службової поїздки ОСОБА_1 , що відповідає пп.«а» п.1.3 Порядку №443 та обумовлює можливість складення актів за формами НВС-1 і НВС-2.

Окрім цього, суд відзначає, що матеріали справи не містять відомостей (а відповідач не довів цього), що нещасний випадок із ОСОБА_1 мав місце за існування обставин, які визначені в п.1.7 Порядку №443 і які є перешкодою для складення акта про нещасний випадок під час виконання обов`язків військової служби.

А саме, відповідач не довів того, що позивач або використовував з особистою метою службовий транспортний засіб без відповідного дозволу, або дорожньо-транспортна пригода сталася через вживання алкоголю, наркотичних, отруйних речовин, внаслідок сп`яніння позивача, або травмування мало місце під час скоєння позивачем підтверджених рішенням суду злочинів або інших правопорушень.

У зв`язку з чим, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність виключних обставин, які не дають можливість скласти акт про нещасний випадок за формою НВС-1.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однак, встановлені дійсні обставини справи засвідчують, що відповідач не дотримався такого конституційного припису та прийняв рішення, які не ґрунтуються в повній мірі на нормі закону.

Таким чином, обґрунтованим є висновок про те, що оспорювані позивачем акт від 20.12.2018 року спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 04.07.2004 року (форма НВС-2), та акт від 20.12.2018 року №19 про нещасний випадок, не пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби (форма НТВС), є протиправними, а відтак, вони підлягають скасуванню.

Окрім того, за наслідком аналізу наведених вище норм чинного законодавства України та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що за конкретних умов і обставин відповідач позбавлений дискреції при вирішенні питання щодо можливості прийняття рішення за наслідком нещасного випадку, який мав місце 04.07.2004 року з ОСОБА_1 .

Так, відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію певного суб`єкта на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.

Водночас, повноваження не є дискреційними, коли існує лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень, а іншого правомірного (законного) варіанту не доведено. Тобто, у разі існування певних чітко визначених законодавством умов, відповідний суб`єкт зобов`язаний вчинити конкретні дії, а в разі, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Указане кореспондує нормі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на ефективний засіб юридичного захисту, тобто такий, що призводить до потрібних результатів і наслідків, дає найбільший ефект.

У рішенні в справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. А в рішенні в справі «Афанасьєв проти України» Суд вказав на те, що засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Відтак, зважаючи на недоведення відповідачем існування тих виключних обставин, які можуть бути перешкодою для складення (за результатами випадку, що стався 04.07.2004 року зі ОСОБА_1 ) акта розслідування нещасного випадку за формою НВС-2 та акта про нещасний випадок за формою НВС-1, як такого, що відбувся під час виконання обов`язків військової служби, він зобов`язаний скласти такі документи, оскільки не має розсуду щодо вибору поміж кількома правомірними варіантами свого рішення.

Не вчинивши цього, враховуючи у тому числі також і неодноразове ухилення відповідача від належного виконання своїх обов`язків у цій частині (за наслідками судових рішень у справах №813/511/14, №813/2107/16), відповідач допускає протиправну бездіяльність, яка порушує права та інтереси ОСОБА_1 , у зв`язку з чим, відповідача слід зобов`язати до вчинення відповідного правомірного рішення, що є ефективним заходом захисту прав та інтересів позивача.

Частиною 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд, вирішуючи даний спір, також відзначає, що відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у рішенні в справі «Бочаров проти України», рішенні в справі «Федорченко та Лозенко проти України», рішенні в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

При вирішенні означеного спору суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі №2340/3933/18.

Судові рішення, які набрали законної сили - постанова Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2014 року у справі №813/511/14, постанова Львівського окружного адміністративного суду від 20.10.2016 року у справі №813/2107/16, зібрані і досліджені матеріали цієї справи підтверджують та обґрунтовують позовні вимоги, з якими до суду звернувся позивач. При цьому, відповідачем не доведено правомірність своїх дій та рішень у відповідності до вимог, встановлених ч.2 ст.19 Основного Закону та ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов є підставним й підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з нормами ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться витрати на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

У зв`язку з наведеним, суд покладає обґрунтовані та підтверджені судові витрати на відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись ст.ст.2, 9, 14, 73-78, 90, 132, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Управління Служби безпеки України у Львівській області (79012, м.Львів, вул.Вітовського, буд.55; ) про визнання протиправними та скасування актів, зобов`язання до вчинення дій задоволити повністю.

Визнати протиправним і скасувати акт від 20.12.2018 року спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 04.07.2004 року (форма НВС-2).

Визнати протиправним і скасувати акт від 20.12.2018 року №19 про нещасний випадок, не пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби (форма НТВС).

Зобов`язати Управління Служби безпеки України у Львівській області скласти за результатами випадку, що стався 04.07.2004 року о 11 год. 00 хв. із майором ОСОБА_1 акт розслідування нещасного випадку за формою НВС-2 та акт про нещасний випадок за формою НВС-1, як такий, що відбувся під час виконання обов`язків військової служби.

Стягнути з Управління Служби безпеки України у Львівській області (79012, м.Львів, вул.Вітовського, буд.55; ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у сумі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України.

Відповідно до пп.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст рішення складено та підписано 14 січня 2020 року.