Справа № 520/12030/19
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2020-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2020 р. № 520/12030/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Заічко О.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про стягнення суми ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про стягнення суми.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідачем, в порушення ст. 116 КЗпП України було виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки жінки, яка працює і має двох дітей не в день звільнення позивача з роботи - 31.07.202 р., а 30.08.2019 року, що зумовлює наявність підстав для застосування приписів ст.117 КЗпП України та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

По справі було відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому ст. 257 КАС України та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу, та отримана ним та відповідач надав відзив на позов, в якому, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на той факт, що підстави для застосування приписів ст. 117 КЗпП України відсутні.

Позивач надав відповідь на відзив з посиланням на приховування відповідачем певних фактів. Однак, вказана відповідь на відзив судом не береться до уваги, оскільки така не відповідає приписам ст.ст. 162, 163 КАС України, оскільки позивачем не надано до суду доказів її надіслання відповідачеві.

Відповідно до ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст.229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного .

Позивач працювала в податкових органах та мала статус державного службовця.

Наказом № 17-Л від 04.09.1995 р. позивач була прийнята на посаду державного податкового інспектора відділу обліку та звітності державної податкової інспекції у Барвінківському районі Харківської області з 04.09.1995.

В подальшому, позивач була декілька разів переведена на інші посади.

Наказом № 41-О від 31.07.2002 р. позивача було звільнено з займаної посади у зв`язку з переводом до Барвінківського відділення Ізюмської ОДПІ з 31.07.2002 р.

Зазначене підтверджується архівним витягом № 124-11 від 15.11.2018 Барвінківського виконавчого комітету міської ради та копією трудової книжки.

З 01.08.2002 року по 29.10.2018 року позивач працювала в Ізюмській ОДПІ.

Позивач має двох дітей, сина - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

Відтак, в силу ст. 19 Закону України "Про відпустки", позивач з 1997 року ( дата набрання чинності вказаним Законом) по 2005 року ( коли досягла 15 років її старша дитина ОСОБА_2 ) мала право на додаткову відпустку як жінка, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років.

Судом встановлено, що внаслідок численних реорганізацій, правонаступником відповідних податкових органів, де працювала позивач було Головне управління ДФС в Харківській області та є наразі Головне управління ДПС в Харківській області, вказаний факт є загальновідомим та не підлягає доказуванню, в силу ч.3 ст.78 КАС України.

Позивач вказувала, що при звільненні за наказом № 41-О від 31.07.2002р. їй не була виплачена компенсація за невикористану додаткову відпустку за ст. 19 Закону України "Про відпустки" з приводу чого вона 24.06.2019 року звернулась до ГУ ДФС в Харківській області, яке листом від 17.07.2019 року повідомило про відсутність підстав для виплати названої компенсації за період 1997-2002 р.

З зазначеного листа вбачається, що вказаний період починається з дати набрання чинності Закону України "Про відпустки" та закінчується роком звільнення з державної податкової інспекції у Барвінківському районі Харківської області ( з наступними перейменуваннями).

Відсутність підстав для вчинення вказаних дій обумовлено тим, що підставою для нарахування компенсації є факт невикористання відповідної відпустки, а підставою для її надання- заява працівника. Вивченням архівних даних не встановлено достовірність використання відпустки за ст.19 Закону України "Про відпустки" або отримання грошової компенсації.

Також, ГУ ДФС повідомило про те, що при подальшому звільненні позивача з Ізюмської ОДПІ, відповідні розрахунки проведено у повному обсязі.

Позивач повторно звернулась до ГУ ДФС в Харківській області з зазначеного питання 26.07.2019 р. відносно невиплати за період 1997-2002 р. при звільненні з державної податкової інспекції у Барвінківському районі Харківської області ( з наступними перейменуваннями) компенсації за невикористану додаткову відпустку за ст. 19 Закону України "Про відпустки" та відповідне питання було вирішено на користь позивача, що підтверджується наказом ГУ ДФС в Харківській області від 19.08.2019 р. № 919-вт та листом ГУ ДФС в Харківській області від 22.08.2019 року.

Як вказувала позивач, оскільки, в порушення ст. 116 КЗпП України компенсація невикористану додаткову відпустку за ст. 19 Закону України "Про відпустки" за період 1997-2002 роки була виплачена не у день звільнення Позивача - 31.07.2002, а лише у 2019 році за наказом ГУ ДФС в Харківській області від 19.08.2019 р. № 919-вт, у даному випадку підлягають застосуванню приписи ст.117 КЗпП України в контексті стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку з приводу чого вона звернулась до відповідача 03.09.2019 року з відповідною заявою на яку отримала відповідь від 03.10.2019 року про відсутність підстав для застосування ст. 117 КЗпП України, оскільки наказ про звільнення № 41-О від 31.07.2002р. не містить в собі формулювань щодо виплат компенсації, натомість такі містяться у наказі від 19.08.2019 р. № 919-вт, який реалізовано. Зазначене, на думку відповідача, свідчить про відсутність факту затримки розрахунків.

Позивач, не погодившись з зазначеним, звернулась до суду за захистом свої прав та надала розрахунок суми середнього заробітку у розмірі 176757,84 грн. з 31.07.2002 (дати звільнення) по 30.08.2019р. (дати фактичного отримання сум компенсації).

Відповідач, у свою чергу, наголошував, що на час звільнення позивача з роботи відповідні суми компенсації не були їй належні, оскільки наказ про її звільнення у 2002 році не містить вказівок про виплату такої компенсації. Вказаний наказ є чинним та позивачем не оскаржений. Водночас, належність сум компенсації була встановлена лише відповідним наказом 19.08.2019 року про виплату компенсації. Відтак, на думку відповідача, затримки виплати належних сум у спірних правовідносинах не відбулось. Крім того, відповідач вказував, що для застосування приписів ст. 117 КЗпП України обов`язковою складовою є вина роботодавця, яка, у даному випадку відсутня, оскільки позивач не повідомляла роботодавця про наявність у неї відповідного права на додаткову відпустку. Крім того, відповідач висловив твердження про хибність наданого позивачем розрахунку.

По суті позову суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 КЗпП України Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законом, а саме: Законом України "Про державну службу" визначено визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Разом з тим, вказаним Законом не врегульовано порядок виплати середнього заробітку особам за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відтак, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

В той же час, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судовим розглядом встановлено дійсність несвоєчасної виплати позивачеві компенсації за невикористану додаткову відпустку за ст. 19 Закону України "Про відпустки"за період 1997-2002 р. при звільненні за наказом № 41-О від 31.07.2002р., оскільки така фактично була виплачена за наказом від 19.08.2019 р. № 919-вт, при цьому спір щодо сум такої компенсації відсутній.

Зазначене свідчить на користь того, що у правовідносинах, з приводу яких подано позов, підлягають частковому застосуванню приписи ст. 117 КАС України та позов, у такому разі підлягає задоволенню у спосіб зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку за ст. 19 Закону України "Про відпустки" за період 1997-2002 р. при звільненні за наказом № 41-О від 31.07.2002р. по день фактичного розрахунку.

При розгляді вказаної справи судом, на виконання ч.5 ст.242 КАС України, враховано висновки щодо застосування положень ст.117 КЗпП України, які викладені Верховним Судом в постанові від 31 жовтня 2019 року (справа № 2340/4192/18).

Водночас, вирішити спір на користь позивача у заявлений ним спосіб стягнення чіткої суми є неможливим, оскільки розрахунок, наведений позивачем є суб`єктивним, так як позивач відповідний розрахунок обґрунтовує фактичним отриманням коштів 30.08.2019 року, не надаючи при цьому жодних доказів, при цьому, суд відмічає, що у юридичному визначенні такий пов`язаний з виданням наказу від 19.08.2019 р. № 919-вт.

Суд вказує, що у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Тобто, зазначений спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебувала на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №818/1688/16 (провадження №11-892апп18).

Згідно ч.1, п.4 ч.2 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч.4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Тобто, суд, не погоджуючись з розрахунком позивача, не наділений повноваженнями з самостійного вчинення таких дій.

Натомість у відповідача є відповідні дискреційні повноваження.

Посилання відповідача викладені у відзиві на позов відносно незгоди з наведеним позивачем розрахунком судом враховано.

Решта посилань відзиву суд відхиляє та вказує, що в даному випадку наявна вина відповідача ( як правонаступника відповідного податкового органу, з яким позивач перебувала у трудових відносинах) в несвоєчасному проведенні з позивачем розрахунку при звільненні при цьому відповідач, видаючи наказ від 19.08.2019 р. № 919-вт про проведення такого, фактично визнав відповідну вину.

Щодо того тверджень відповідача, що на час звільнення позивача з роботи відповідні суми компенсації не були їй належні, оскільки наказ про її звільнення у 2002 році не містить вказівок про виплату такої компенсації, водночас, належність сум компенсації була встановлена лише відповідним наказом 19.08.2019 р. суд критично оцінює та зазначає, що у такий спосіб відповідач лише тлумачить на свою користь приписи ст.ст. 116,117 КЗпП України, залишаючи поза увагою встановлений ч.1 ст.47 КЗпП України обов`язок в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Саме даний факт є ключовим аспектом спірних правовідносин та в повній мірі є підтвердженим судовим розглядом.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат в порядку ст. 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач від сплати судового збору звільнений на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", а доказів понесення інших витрат суду не надано.

Керуючись ст.ст. 255, 257, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61027, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку за ст. 19 Закону України "Про відпустки" за період 1997-2002 р. при звільненні за наказом № 41-О від 31.07.2002р. по день фактичного розрахунку.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 11 січня 2020 року.

Суддя Заічко О.В.