Справа № 140/3729/19
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2020-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року ЛуцькСправа № 140/3729/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - Ковельський МРВ ДВС ГТУЮ у Волинській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Фіц М. М. про стягнення виконавчого збору від 31.10.2019 року ВП №47375041 та про накладення штрафу від 31.10.2019 року у ВП №47375041.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини боржника, а через відсутність майна, коштів (доходів) належних боржнику, на які може бути звернено стягнення, і здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна, які виявились безрезультатними, не є підставою, для відповідальності боржника. Вказує, що постанова про стягнення виконавчого ,збору прийнята з порушенням частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII за відсутності підстав для стягнення виконавчого збору, і таких обов`язкових умов, як: 1) фактичного виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем -заходів примусового, виконання рішень, а з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 37, частини третьої статті 40, частини сьомої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII (повернення виконавчого документа стягувану без виконання), внаслідок чого створено умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору, стягнення його без реального виконання рішення суду. Тобто, виданий на підставі рішення суду виконавчий лист фактично не виконано, наявна заборгованість, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), як це визначено пунктами 21, 22 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом МЮ України від 02.04.2012 № 512/5) не зазначено, виконавчий збір стягнуто не з фактично стягнутої суми, за відсутності умов, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Щодо виконання виконавчого листа по справі №0306/1833/12_2/0306/568/2012 виданого 16.05.2012 року, по якому виникла заборгованість на момент зміни розміру аліментів (по 16.03.2015), що становить 6246,29 грн., винесенням постанови 29.10.2019 року закінчено на підставі пункту 71 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII, що відповідно до частини третьої статті 40 цього Закону не є підставою для стягнення виконавчого збору. Тобто, з суми заборгованості, що становить 6246,29 грн., не може нараховуватись виконавчий збір у розмірі 10 відсотків, відтак, зазначений в оскаржуваній постанові розрахунок розміру виконавчого збору із загальної заборгованості є неправильним.

Крім того, позивач вказує, що виконавчі дії та прийняті оскаржувані рішення із застосуванням норми частини другої статті 27 та абзацу 3 частини чотирнадцятої статті71 Закону № 1404-VIII, в редакції згідно із Законом №2475-VIІІ, що діють з 28.08.2018 року є протиправними та суперечать нормам статті 7 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 1950 року, статті 58 Конституції України, принципу неприпустимості зворотної дії в часі закону, вчинено не на підставах, поза межами повноважень та не у спосіб, що визначений статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», частиною першою статті 8, статті 19 Конституції України. Зазначає, що з моменту набрання чинності Закону № 2475-VIII 28.08.2018 року і до моменту застосування державним виконавцем штрафу не пройшло жодного строку передбаченого абзацами 1-3 частини чотирнадцятої статті713акону № 1404-VIII (в редакції згідно із Законом № 2475-VIII), заборгованість, розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один, чи два, чи три роки, не виникла, а норми частини другої статті 27, частини чотирнадцятої статті 71 Закону № 1404-VIII набрали чинності лише з 28.08.2018 року згідно із Законом № 2475-VIII і позивач не міг передбачати настання такої відповідальності у зв`язку із несвоєчасністю її сплати.

Також позивач зазначає, що у період існування правопорушення з початку 20.03.2012 року до закінчення даних правовідносин 01.05.2018 року база обрахунку виконавчого збору не змінювалась, а була визначена у відсотковому співвідношенні від суми, що фактично стягнута.

Аналогічно, стаття 74 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV в редакції від 01.01.2012 року, а також стаття 71 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року, що діяли в період з початку 20.03.2012 року до закінчення даних правовідносин 01.05.2018 року, не було передбачено штрафної фінансової санкції за невиконанням боржником своїх обов`язків протягом певного проміжку часу. Відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»№ 1404-VIII, було введено згідно із Законом №2475-VІІІ лише з 28.08.2018 року по закінченню граничного строку виконання встановленого судом обов`язку щодо сплати аліментів внаслідок досягнення дитиною повноліття 01.05.2018 року.

Тобто, законодавець прямо пов`язує склад правопорушення з невиконанням боржником своїх обов`язків протягом певного проміжку часу: від одного до трьох років, які зазначені в частині чотирнадцятій статті 71 Закону № 1404-VIII, перебіг яких відбувається вже після набрання чинності внесених змін Законом №2475-VІІІ до статті 71 Закону № 1404-VIII, зокрема після 28.08.2018 року.

Ухвалою суду від 02.01.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в даній адміністративній справі, ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами Розділу 2 Глави 11 «Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ» Кодексу адміністративного судочинства України. Призначено у даній справі судове засідання на 15:30 10 січня 2020 року.

Ухвалою суду від 10.01.2020 року відмовлено у задоволенні заяви (клопотання) ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що дії державного виконавця Ковельського МРВ ДВС ГТУЮ у Волинській області були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. Вказує, що аліменти сплачуються щомісячно, тобто існує періодичність протягом якої боржник зобов`язаний здійснювати сплату аліментів у визначеному розмірі. У свою чергу, за період 20.03.2012 року по 01.05.2018 року боржником аліменти не сплачувалися, що призвело до утворення заборгованості зі сплати аліментів у сумі 30058,81 грн. Крім того зазначає, що виконавчий лист по справі №159/6172/14-ц про збільшення розміру стягнутих аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 400 грн. до 650 грн. щомісячно - це продовження стягнення аліментів в іншому розмірі, а не стягнення коштів іншого характеру. Тобто аліментні нарахування нерозривно продовжуються лише в іншому розмірі. Також вказує, що правовідносини з приводу аліментних зобов`язань не закінчені, з 28.08.2018 року до винесення постанови про стягнення виконавчого збору та постанови про накладення штрафу минуло понад один рік та два місяці. Заборгованість боржником не погашено. З наведених підстав просив у задоволенні позову відмовити.

У судове засідання 10.01.2020 позивач та представник відповідача не прибув, у свою чергу представником відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи. Судове засідання 10.01.2020 року було відкладено на 16:00 год. 13.01.2020 року.

У судове засідання 13.01.2020 року позивач та представник відповідача не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи. У свою чергу, позивачем та представником відповідача було подано заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до частини третьої статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій. Частиною дев`ятою статті 205 КАС України передбачено, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Як передбачено частиною четвертою статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відтак, оскільки неприбуття у судове засідання позивача та представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, судовий розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що на виконанні Ковельського МРВ ДВС ГТУЮ у Волинській області перебував виконавчий лист виданий 16.05.2012 року по справі №0306/1833/12_2/0306/568/2012 Ковельським міськрайонним судом Волинської області про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 400 грн. щомісячно, починаючи з 20.03.2012 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно довідки-розрахунку від 29.10.2019 року №928/03-6-38/18 за період з 20.03.2012 року по 16.03.2015 року утворилась заборгованість на суму 6246,29 грн.

У свою чергу, 15.04.2015 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області було видано виконавчий лист, яким збільшено розмір стягнутих аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 400 грн. до 650 грн. щомісячно, починаючи з 17.03.2015 року.

29.10.2019 року старшим державним виконавцем Ковельського МРВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Фіцом М. М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №0306/183312_0306/568/2012.

Згідно з довідки-розрахунку від 31.10.2019 року №942/03-6-38/18 за період з 17.03.2015 року до повноліття дитини (01.05.2018 року) утворилась заборгованість на суму 23812,52 грн. Загальна заборгованість за сплати аліментів, згідно матеріалів виконавчого провадження станом до повноліття дитини становить 30058,81 грн.

31.10.2019 року старшим державним виконавцем Ковельського МРВ ДВС ГТУЮ у Волинській області винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, а саме виконавчого листа №159/6172/14-ц виданого 15.04.2015 року.

Крім того, 31.10.2019 року виконавцем винесено постанову про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 3005,88 грн. та постанову про накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

Вважаючи постанови про стягнення виконавчого збору та про накладення штрафу протиправними, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частинами другою, четвертою статті 372 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII та Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-ХІV передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частина друга статті 18 вказаного Закону).

Суд зазначає, що з урахуванням редакцій Закону, які були чинними в періоди існування правопорушення, розмір виконавчого збору становить:

- у період до 02.06.2016 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню;

- у період з 02.06.2016 року до 28.08.2018 року - 10 відсотків фактично стягнутої суми;

- у період після 28.08.2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-ХІV (в редакції, що була чинною до 02.06.2016 року) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.

Відповідно до положень частин другої, п`ятої, шостої статті 25 вказаного Закону державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові. Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Разом з цим, приписами частини першої статті 28 цього Закону встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача.

Аналогічна правова норма міститься і у Законі України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року (далі - Закон України № 1404-VIII) чинному на момент винесення старшим державним виконавцем Ковельського МРВ ДВС ГТУЮ у Волинській області постанови від 31.10.2019 року про повернення виконавчого документа стягувача у ВП № 47375041, а також прийняття відповідачем постанови від 31.10.2019 року про стягнення виконавчого збору у ВП № 47375041.

Так, відповідно до приписів частини третьої статті 40 вказаного Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як було встановлено судом, у зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувачу, а також враховуючи те, що виконавчий збір у вказаному виконавчому провадженні не стягувався, а тому відповідач мав всі законні підстави та зобов`язаний був прийняти одночасно з постановою про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП № 47375041 від 31.10.2019 року постанову про стягнення виконавчого збору, що і було зроблено у даному випадку державним виконавцем.

При цьому, суд зауважує, що відповідно до положень частини третьої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, а також частини дев`ятої статті 27 Закону України № 1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Разом з тим, як було встановлено судом та не заперечується позивачем ним не було фактично виконано зобов`язання зі сплати аліментів.

Суд наголошує, що приписами частин першої та другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Аналогічна правова норма була також визначена статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV відповідно до приписів у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови від 31.10.2019 року про стягнення виконавчого збору діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством у той час як позивачем не доведено наявності обставин протиправності прийнятої відповідачем постанови.

Щодо визнання протиправною та скасування постанови від 31.10.2019 року про накладення штрафу суд зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 71 Закону України №1404-VІІІ порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження. (частини четверта статті 71 Закону України №1404-VІІІ).

Частиною чотирнадцятою статті 71, доповненою згідно із Законом України №2475-VIII від 03.07.2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належну утримання», передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.

Тобто, склад правопорушення, передбачений частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ сформульований законодавцем таким чином, що передбачає триваюче правопорушення, щодо несплати аліментів протягом певного проміжку часу: 1 рік, 2 роки та 3 роки.

Суд зазначає, що законодавець прямо пов`язує склад правопорушення з невиконанням боржником своїх обов`язків протягом тих періодів, які зазначені в частині чотирнадцятій статті 71 Закону України №1404-VІІІ, а тому з врахуванням вимог статті 58 Конституції України, необхідною умовою притягнення до відповідальності за частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», є те, щоб перебіг вказаних строків, відбувався вже після набрання чинності змін до вказаного Закону, тобто після 28.08.2018 року.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Надання зворотної сили законам, які передбачають розширення змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина чи звільнення їх від певних обов`язків, не може підірвати впевненість людей у стабільності свого правового становища.

Отже, за загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило надає визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Враховуючи те, що Закон України № 2475-VIII, у розділі ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» не містить чіткого положення про застосування нового виду відповідальності (сплата штрафу за частиною чотирнадцятою статті 71 Закону № 1404-VIII) щодо триваючих правовідносин, зокрема, наявності боргу по сплаті аліментів до 28.08.2018 року, суд вважає, що новий вид відповідальності підлягає застосуванню до правовідносин, які продовжують існувати після набрання чинності Законом № 2475-VIII.

Враховуючи те, що з моменту набрання чинності Законом України № 2475-VIII і до моменту застосування державним виконавцем штрафу не пройшло жодного строку передбаченого абзацами 1-3 частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», то суд приходить до висновку про те, що штраф на підставі вказаної статті, станом на 31.10.2019 року (на день винесення оскаржуваної постанови), не може бути застосовано.

З огляду на зазначені вище обставини, притягнення позивача до відповідальності у вигляді штрафу за порушення, яке передбачено абзацом 2 частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» є неправомірним, оскільки позивач не міг передбачити настання цієї відповідальності у зв`язку із несвоєчасністю такої сплати.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Ковельського МРВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Фіц М. М. про накладення штрафу від 09.01.2019 року у ВП № 47375041.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Керуючись статтями 243-246, 268-269, 287 КАС України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Фіца Миколи Мойсейовича про накладення штрафу від 31 жовтня 2019 року у ВП № 47375041.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий-суддя О. О. Андрусенко