Справа № 1.380.2019.006801
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2020-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1.380.2019.006801
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Карпи А.В.,

представника позивача Мелько В.В.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігора Мироновича про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення витрат виконавчого провадження,-

ВСТАНОВИВ :

На розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігора Мироновича (79008, м. Львів, вул. Вузька,3; код ЄДРПОУ) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження приватного виконавця Виконавчого округу Львівської області Білецького Ігора Мироновича від 29.11.2019 ВП № 59448831 в сумі 1069 грн.

20.12.2019 cуд відкрив спрощене позовне провадження та призначив розгляд справи на 03.01.2020.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач стверджує, що винесена постанова від 29.11.2019 ВП № 59448831 про стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження в сумі 1069 грн., є протиправною. Зазначає, що оскаржувана постанова не містить належного обгрунтування розрахунку витрат, а матеріали виконавчого провадження не містять жодних доказів про їх існування. Звертає увагу суду, що за заявою стягувача приватний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Представник позивача наголосив, що оскільки не було фактичного виконання судового рішення, приватним виконавцем не вживались заходи примусового виконання рішення і відповідно відсутні підстави для стягнення витрат виконавчого провадження. Окрім того, зазначає, що у постанові про стягнення витрат виконавчого провадження не значиться ні про суми витрати і не наведено належного розрахунку з понесених витрат, не долучено доказів у підтвердження таких. Позивач просив суд задоволити позовні вимоги повністю.

Відповідач не забезпечив явку уповноваженого представника у засідання суду. 27.12.2019 за вх. № 50349 надав суду відзив на позовну заяву, просить суд відмовити у задоволені позовних вимог повністю. Вважає, що постанова про стягнення витрат виконавчого провадження від 29.11.2019 ВП № 59448831 в сумі 1069 грн. винесена правомірно. Зазначив, що на виконавця згідно приписів чинного законодавства не покладено обов`язок зазначати у постанові обгрунтування понесених витрат виконавчого провадження чи долучати підтверджуючі документи до матеріалів виконавчого провадження. Відповідач надав суду розрахунок витрат виконавчого провадження, де зазначив що сума 69 грн. плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та 1000 грн. інші витрати по виготовленню, пересиланню документів, проведення розшуку майна боржника.

Представник позивача в засіданні суду заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, підтверджує викладене у позовній заяві та відповіді на відзив.

Суд, дослідивши докази, оглянувши матеріали виконавчого провадження № 59449631, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

02 липня 2019 року приватним виконавцем Виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М. на підставі заяви АТ "БМ-2018" від 1 липня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП № 59449631 з примусового виконання виконавчого листа Личаківського районного суду м. Львова № 463/313/14 від 14 березня 2014 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ "БМ Банк" заборгованості за кредитним договором (а.с.37-38).

05.07.2019 відповідачем у виконавчому провадженні ВП № 59449631 винесено постанову про розшук майна боржника (а.с.37-38) та постанову про арешт майна боржника (а.с.28-29).

29.11.2019 виконавець Виконавчого округу Львівської області Білецький І.М. отримав заяву від 28.11.2019 про повернення виконавчого документу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.23-24).

29.11.2019 приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький І.М. керуючись п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (а.с.18-19).

Відповідач 29.11.2019 в межах виконавчого провадження ВП № 59449631 виніс постанови про припинення розшуку майна боржника, про повернення виконавчого документу та оскаржувану постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження на суму 1069 грн.

Позивач не погоджуючись із постановою від 29.11.2019 ВП № 59448831 про стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження в сумі 1069 грн., вважає її такою, що підлягає скасуванню, звернулась з позовом до суду.

При прийнятті рішення суд керується наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт перший частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Приписами частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Приписами статей 40, 42 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

За змістом пункту 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону.

У разі якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Так, за змістом розділу І наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2830/5 «Про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження» видами витрат виконавчого провадження є: 1) виготовлення документів виконавчого провадження: папір; копіювання, друк документів; канцтовари; 2) пересилання документів виконавчого провадження: конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку <…> плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

У відповідності до розділу ІІ розділу зазначеного наказу: 1) розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1, 3, 6, 7, 10 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах <…>; 2) розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 2, 4 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються згідно з тарифами Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта»; <…> 5) розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пункті 9 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до встановленого Міністерством юстиції України розміру оплати.

Згідно з пунктом 1 наказу Міністерства юстиції України від 24 березня 2017 року № 954/5 «Про встановлення розміру плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження» розмір плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями становить 69 грн 00 коп. (з урахуванням ПДВ) за кожне відкрите виконавче провадження.

Суд зазначає, що, Закон України «Про виконавче провадження» не покладає на державного або приватного виконавця обов`язок документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження.

Проте, наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2830/5 затвердженим в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за №1300/29430 встановлено види та розмір витрат виконавчого провадження. Розміри витрат виконавчого провадження встановлені в Розділі II вказаного наказу. Зокрема, п. 10 передбачені інші витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій.

У відповідності до п. 7 цього наказу приватний виконавець визначає розмір витрат виконавчого провадження на підставі документів про закупівлю (придбання) відповідних товарів і послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, судом встановлено, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження саме здійснених інших витрат виконавчого провадження, які зазначені в розрахунку та такі відсутні в матеріалах виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що 29.11.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким Ігорем Мироновичем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження". Дана постанова прийнята приватним виконавцем на підставі заяви акціонерного товариства «БМ-2018» про повернення виконавчого документа, у зв`язку із винесенням Личаківським районним судом м. Львова 25.11.2019 ухвали про перегляд заочного рішення, якою скасоване заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова (провадження №2/463/313/14) у справі за позовом ПАТ «БМ Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Отже, Личаківським районним судом м. Львова скасовано заочне рішення, на підставі якого видано виконавчий лист, що слугував підставою відкриття виконавчого провадження № 59449631.

28.11.2019 стягувач звернувся із листом до приватного виконавця за №164-01, який ним зареєстрований 29.11.2019 про повернення виконавчого документу без виконання на підставі п.1.ч.1.ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте, приватний виконавець, 29.11.2019 виніс постанову про стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження приватного виконавця Виконавчого округу Львівської області Білецького Ігора Мироновича № 59448831.

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що державним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом № 466/313/14, виданого 14.03.2014 Личаківським районним судом м. Львова щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи викладене, у відповідача були відсутні підстави для стягнення витрат виконавчого провадження в розмір 1069 грн., які визначені в оскаржуваній постанові від 29.11.2019 ВП № 59448831.

Так, суд приходить до переконання, що з аналізу вищенаведених норм Закону України "Про виконавче провадження" вбачається, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття приватним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Слід зазначити, що законодавець чітко визначив, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми, при цьому розмір виконавчого збору вираховується саме з фактично стягнутої суми. За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Відповідно до пункту 21 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Отже, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документу стягувача виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми.

Таким чином доводи відповідача про те, що витрати виконавчого провадження стягуються незалежно від того чи було здійснено стягнення коштів за виконавчим документом є помилковими, оскільки у разі стягнення виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VІІІ без реального стягнення суми боргу з боржника, будуть створюватись умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного суду від 11.09.2019 у справі № 553/196/18.

Аналізуючи норми вищенаведеного законодавства з примусового виконання судових рішень, суд робить висновок, що примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено законом. Під час вчинення виконавчих дій виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначається про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Дана позиція суду узгоджується з позицією Верховного суду у постанові від 11.09.2019 у справі № 815/3961/17.

Суд дійшов висновку, що Закон України "Про виконавче провадження" не покладає на державного або приватного виконавця обов`язок документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження, проте, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження повинна містити розрахунок здійснених витрат приватним виконавцем.

Однак, мотивувальна частина оскаржуваної постанови не містить розрахунку здійснених відповідачем витрат із зазначенням обсягу та розміру усіх складових загальної суми витрат виконавчого провадження, який затверджено Наказом №2830/5. Поданий приватним виконавцем розрахунок витрат виконавчого провадження судом до уваги не береться, оскільки його зміст не міститься у постанові про стягнення витрат виконавчого провадження та не підтверджений належними та допустимими доказами на підтвердження саме здійснених інших витрат виконавчого провадження, які зазначені в розрахунку.

Аналогічної позиція дотримується Верховний суд у постанові від 29.03.2019 у справі № 750/6794/17.

Проаналізувавши оскаржувану постанову і долучені матеріали виконавчого провадження, така не містить опису-переліку понесених витрат у мотивувальній частині постанови. Лиш фіксує суму. Також не долучено доказів авансового внеску стягувача на вчинення виконавчих дій, не закінчено виконавче провадження із фактичного його виконання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки відповідачем в ході судового розгляду не доведено належними та допустимими доказами правомірності прийнятого ним рішення, не спростовано доводи позивача, а тому таке рішення є таким, що винесено з порушенням норм чинного законодавства, не у спосіб та не в порядку, які встановлені Законом України «Про виконавче провадження», отже, спірна постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу;2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з долученого акту приймання-передачі наданих послуг від 20.12.2019, адвокат Мелько В.В. на підставі договору про надання правової допомоги від 05.12.2019, в період з 05.12.2019 по 16.12.2019 надавав правову допомогу (послуги правового характеру), а саме: 1) вивчення матеріалів виконавчого провадження, правовий аналіз, пошук та вивчення судової практики; 2) підготовка та подання до Львівського окружного адміністративного суду адміністративного позову від 16.12.2019 про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення витрат виконавчого провадження приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. від 29 листопада 2019 року ВП № 59448831 в сумі 1069 грн.

Згідно розрахунку наведеного у вказаному акті встановлено, що вартість 1 год роботи - 2000 грн, відповідно розмір витрат на правничу допомогу за надані послуги становлять 16 000 грн, а саме за :

- вивчення матеріалів виконавчого провадження ВП № 59448831, правовий аналіз, пошук та вивчення судової практики - 3 години;

- підготовка та подання до суду адміністративного позову від 16.12.2019 року про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення витрат виконавчого провадження приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. від 29 листопада 2019 року ВП № 59448831 в сумі 1069 грн. - 5 годин.

Судом також встановлено, що доказом понесення витрат позивача на правничу допомогу є квитанція № ПН 1315217 від 26.12.2019, згідно якого ОСОБА_1 сплатила Мелько В.В. 16000,00 грн.

Відповідач у відзиві заперечив щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу та вважає такі неспівмірними з заявленими позовними вимогами про скасування постанови про стягнення 1069 грн витрат виконавчого провадження.

На переконання суду, розмір понесених витрат на правничу допомогу в сумі 16000,00 грн. по даній справі не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Відповідно до частин дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року N 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" ЄСПЛ наголосив, що відшкодовуванню підлягають лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У даному випадку суд зазначає, що дана справа згідно положень статей 4, 12, 257, 287 КАС України є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження.

Гонорар адвоката формується з дотриманням вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року самостійно адвокатом.

Суд вважає завищеною таку оплату представника позивача, оскільки всупереч нормі ст. 134 КАС України, представником позивача у акті про приймання-передачі адвокатських послуг не вказано час потрачений адвокатом на виконання вищезазначених послуг погодинно, відповідно не можна визначити співмірність потраченого часу адвоката, складністю виконаних робіт із гонораром в сумі 16 000 грн.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно з ч.3 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Проте, суд звертає увагу, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.09.2019 № справи 810/2816/18.

Суд зазначає, що аналізуючи викладене, беручи до уваги положення КАС України, враховуючи що справа незначної складності, розмір витрат зазначений адвокатом не є пропорційний до предмету спору так як і час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, суд прийшов до переконання, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Судові витрати відповідно до ст. 139 КАС України належить стягнути на користь ОСОБА_1 з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігора Мироновича.

Керуючись ст.ст. 6-10, 14, 72-77, 90, 139, 159, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігора Мироновича про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення витрат виконавчого провадження - задоволити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження приватного виконавця Виконавчого округу Львівської області Білецького Ігора Мироновича від 29.11.2019 ВП № 59448831 в сумі 1069 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігора Мироновича (79008, м. Львів, вул. Вузька,3; код ЄДРПОУ ) судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігора Мироновича (79008, м. Львів, вул. Вузька,3; код ЄДРПОУ ) понесені витрати в сумі 1500 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення, із врахуванням п.п.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України.

Суддя Сподарик Н.І.