Справа № 161/18458/19
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2020-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року ЛуцькСправа № 161/18458/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Ковальчука В.Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення від 24 жовтня 2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Республіки Азербайджан, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною в`їзду на територію України терміном на три роки до 24.10.2022 року.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішення про його примусове повернення до країни походження винесене на підставі постанови, яка не набрала законної сили, а тому рішення є передчасним та невмотивованим. Вказує, що при розгляді справи йому не було роз`яснено його права, не було залучено перекладача при винесені зазначеного рішення, він має постійне місце проживання та роботи, в Україні в нього народилося двоє дітей, у разі виконання рішення діти залишаться без батька. Просить визнати протиправним та скасувати рішення від 24 жовтня 2019 року про примусове повернення до країни походження.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2019 року адміністративну справу передано на розгляд Волинському окружному адміністративному суду.

12.12.2019 року вказана справа надійшла до Волинського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 13.12.2019 прийнято справу до провадження, призначено судове засідання на 10:00 04 січня 2020 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити в позові, посилаючись на те, що Управління Державної міграційної служби у Волинській області діяло в межах повноважень, наданих законом та при прийнятті оскаржуваного рішення працівниками були дотримані всі вимоги Закону №3773-VI Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011. На обґрунтування відзиву на позов відповідач зазначає, що у позивача відсутні підстави для отримання посвідки на тимчасове проживання відповідно до положень частини 14 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" і не має законних підстав для перебування в Україні. Відповідач вказує, що з огляду на норми статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" позивач підлягає примусовому поверненню в країну громадянського походження, а тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

В судове засідання сторони не прибули, подали заяви про розгляд справи без їх участі.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Відповідачем встановлено, що ОСОБА_1 прибув на територію України в лютому 2012 року. Після закінчення дозволеного строку перебування не виїхав за межі території України і на даний час знаходиться в Україні з порушенням правил перебування іноземцями та особами без громадянства в Україні,тобто винив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачає частина 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановою Управління Державної міграційної служби України у Волинській області

від 24.10.2019 позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 1700 гор. Вказаний штраф ОСОБА_1 сплатив у добровільному порядку.

Враховуючи викладене та з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства ( позивачем утрачено підстави передбачені пунктом 14 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"), на підставі положень статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", за порушення правил перебування в Україні

24.10.2019 року прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження, із забороною в`їзду на територію України терміном на три роки до 24.10.2022 року.

Таке рішення позивач вважає протиправним, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом про скасування рішення.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У преамбулі Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI (надалі - Закон №3773-VI) вказано, що цей Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Так, відповідно до частини 3 статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закон України статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Пунктом 14 частини 1 статті 1 Закону №3773-VI визначено, що нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частиною 1 статті 23 Закону №3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Частиною 1 статті 26 Закону №3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Азербайджану ОСОБА_1 , проживає на території України з лютого 2012 року, має дружину ОСОБА_3 , двох малолітніх дітей, які народилися в Україні, син навчається в школі №5 міста Луцька.

Враховуючи наявність місця проживання на території України, наявність дітей, відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, суд вважає, що відповідач передчасно прийняв оскаржуване рішення, оскільки у конкретному випадку з ОСОБА_1 були відсутні підстави, передбачені статті 26 Закону №3773-VI , наявність яких закон пов`язує з можливістю повернення особи до країни походження.

Щодо заборони в`їзду на територію України суд зазначає наступне.

Частиною 2 статт і 26 "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

Вказаний перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

З аналізу норм діючого законодавства вбачається, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.

Встановлена частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень. Тобто, суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.

Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в частині 2 статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а являється факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому, статтею 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Отже, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанова Верховного суду від 18 липня 2019 року по справі № №802/294/17-а, від 27 червня 2019 року по справі № 331/5569/17 (2-а/331/200/2017), від 18 липня 2019 року по справі № 229/176/17.

В оскаржуваному рішенні, в частині заборони позивачу подальшого в`їзду в Україну строком на 3 роки, відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування щодо позивача такої заборони та відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при його прийнятті, а встановлені обставини справи свідчать про те, що орган державної міграційної служби помилково ототожнив підстави для примусового повернення позивача в країну походження, визначені у частині першій статті 26 вищевказаного Закону № 3773-VI, з підставами для заборони його в`їзду в Україну.

Відповідно до положень ст.ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

З врахуванням викладеного позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 257, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 24 жовтня 2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця іноземця або особи без громадянства громадянина республіки Азербайджан, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя В.Д. Ковальчук