Справа № 240/11208/19
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними рішень, стягнення коштів,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в якому просив:
- рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову у призначенні та виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги (обов`язок по виплаті якої встановлено статтею 7-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування) - визнати протиправним;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої грошової допомоги (обов`язок по виплаті якої встановлено статтею 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування) в розмірі 54 906,80 грн. (п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот шість гривень 80 копійок).
В обґрунтування позову вказує, що звернувся до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком та виплати грошової допомоги відповідно до ст. 7-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. За результатами розгляду вказаної заяви ОСОБА_1 було призначено тільки пенсію за віком починаючи з 10.05.2019 у розмірі 5490,68 грн. на місяць. Водночас вищевказану грошову допомогу Житомирським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області усупереч вимогам ст. 7-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191, при наявності необхідного страхового стажу, ОСОБА_1 виплачено не було. Вказує, що станом день звернення до відповідача з письмовою заявою від 19.08.2019 про виплату грошової допомоги спеціальний страховий стаж Позивача (праця у сфері охорони здоров`я) складає 35 років та 2 дні. При цьому, при обчисленні загального страхового стажу Позивача, окрім спеціального страхового стажу, необхідно враховувати наступні періоди:
- з 01.09.1974 по 28.02.1978 (3 роки 6 місяців) - навчання в Житомирському медичному училищі (Житомирський медінститут) на спеціальності фельдшер;
- з 04.04.1978 по 02.06.1978 (1 місяць 29 днів) - частина строкової військової служби у Збройних Силах до початку роботи 03.06.1978 на посаді санітара;
- з 01.09.1983 по 01.07.1989 (5 років 10 місяців 1 день) - навчання в Івано- Франківському медичному інституті на лікувальному факультеті на спеціальності лікар- лікувальник.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 25.10.2019 позовну заяву залишено без руху.
До суду 29.10.2019, на виконання вимог ухвали суду, надійшла заява з додатками.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.
Відділом документального забезпечення суду 18.11.2019 зареєстровано відзив на позовну заяву та копії матеріалів пенсійної справи позивача. У відзиві відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог та вказує, що позивачем заяви, визначеного зразка про призначення, перерахунок, виплату пенсії чи грошової допомоги з усіма долученими документами, не надавалась, в матеріалах пенсійної справи такої заяви та документів доданих до неї немає, а тому офіційної відмови позивач не отримував від управління, а отримав роз`яснення.
До суду 29.11.2019 надійшло клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи рішення про призначення пенсії позивачу.
Суд, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з таких підстав.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до відповідача із заявою від 05.08.2019 про призначення пенсії (а.с. 49).
Встановлено, що ОСОБА_1 із 10.05.2019 призначено пенсію за віком.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача із заявою від 19.08.2019 у якій просив призначити та виплатити грошову допомогу в розмірі 10 місячних пенсій згідно чинного законодавства.
Листом №Ч-3842 від 17.09.2019 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області "Про надання роз`яснення" повідомило ОСОБА_1 про те, що: Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги визначено постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 за №1191, згідно з яким до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 N909. Відповідно до поданих документів Вами не підтверджено 35 років страхового стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"- "ж" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", тому виплату грошової допомоги не проведено" (а.с. 24).
Вважаючи відмову у виплаті грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій необґрунтованою та протиправною, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.
Спірні правовідносини регулюються Законом України, від 09.07.2003, №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058), Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788), Порядком обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженим Постановою КМ України, від 23.11.2011, №1191 (далі - Порядок №1191).
Відповідно до п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону №1788, право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 7-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону №1058 передбачено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е - ж частини 1 статті 55 Закону №1788-ХІІ, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення; виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України; порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України постановою від 23 листопада 2011 року №1191 затвердив Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV.
Відповідно до пункту 2 Порядку №1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е і ж статті 55 Закону №1788-ХІІ, що передбачені, зокрема, Переліком №909.
Пунктом 5 вказаного Порядку №1191 визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону 1058-IV та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е - ж статті 55 Закону № 1788-ХІІ, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
Таким чином, з аналізу наведених норм законодавства можна зробити висновок, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV будь-якого іншого виду пенсії.
Суд відмічає, що відповідачем не заперечується наявність таких обов`язкових умов для призначення позивачу виплати у розмірі 10 пенсій, як вихід на пенсію із визначених законодавством посад, неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV будь-якого іншого виду пенсії. Однак, відповідач вважає, що відсутня така обов`язкова умова, як наявністю у ОСОБА_1 необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах.
Матеріалами пенсійної справи, копії з якої містяться в матеріалах адміністративної справи, підтверджується, що пенсію позивачу було призначено із врахуванням загального стажу 44 роки 1 місяць, з яких 32 роки 9 місяців 16 днів - стаж роботи з закладах охорони здоров`я, а рішенням від 18.09.2019 було перераховано пенсію позивачу із розрахунку страхового стажу 56 років 5 місяців 3 дні (а.с. 45).
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що його спеціальний страховий стаж (у сфері охорони здоров`я) становить 35 років 20 днів та складається з наступних періодів:
- з 03.06.1978 по 29.04.1980 (1 рік 10 місяців 26 днів) - в період проходження строкової військової служби у Збройних Силах робота на медичних посадах (а саме на посаді санітара військової частини НОМЕР_1 );
- з 15.08.1980 по 30.08.1983 (3 роки 16 днів) - черговий фельдшер на станції швидкої невідкладної допомоги (м. Житомир);
- з 01.08.1989 по 27.09.1989 (1 місяць 27 днів) - лікар-інтерн в Центральній міській лікарні № 2 Богунського району м. Житомира;
- з 28.09.1989 по 31.07.1990 (10 місяців 4 дні) - лікар-інтерн по анестезіології в Житомирському обласному онкодиспансері;
- з 01.08.1990 по 26.08.1991 (1 рік 26 днів) - викладач анестезіології і реанімології в Житомирському медичному училищі;
- з 27.08.1991 по 19.08.2019 (27 років 11 місяців 23 дні) - лікар-анестезіолог у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії Комунальної установи Житомирський онкологічний диспансер Житомирської обласної ради.
Відповідачем визнається наявність у позивача 27 років 10 місяців 27 днів страхового стажу за роботу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років (а.с. 42). Однак, суд зауважує, що відповідно до розрахунку стажу (а.с. 21), станом на день призначення позивачу пенсії, його стаж роботи в закладах охорони здоров`я становив 32 роки 9 місяців 16 днів.
У відзиві представник відповідача вказує, що період роботи позивача з 15.08.1980 по 30.08.1983 був зарахований до загального стажу, а не як робота в установах охорони здоров`я, оскільки по трудовій книжці позивач був прийнятий на роботу черговим фельдшером до Житомирської станції швидкої допомоги, а звільнений зі станції швидкої невідкладної допомоги, довідки про перейменування станції в матеріалах пенсійної справи відсутні. Період роботи з 01.08.1990 по 26.08.1991 викладачем анестезіології і реанімології в Житомирському медичному училищі зарахований до загального стажу, а не як робота в установах охорони здоров`я, так як згідно з Переліком №909, посада викладача не входить до цього переліку.
Суд звертає увагу на таку обставину, що відповідно до розрахунку стажу позивача, що міститься в матеріалах адміністративної справи (а.с. 21), період роботи 15.08.1980 по 30.08.1983 був зарахований, як стаж в закладах охорони здоров`я, а вже після перерахунку стажу, вказаний період зараховано до загального стажу без примітки "прац. охор. здор" (а.с. 46), хоч єдиним документом, який було надано позивачем для підтвердження вказаного періоду роботи була трудова книжка.
Згідно з розділом 2 «Охорона здоров`я» Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого Постановою КМУ №909 від 04.11.1993, право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працювали у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої і невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичні центри.
Судом досліджено надану представником відповідача Форму РС-розр. та встановлено наступне. (а.с. 46)
- період із 01.09.1974 по 01.03.1978 (навчання), із 04.04.1978 по 29.04.1980 (строкова військова служба), із 01.09.1983 по 23.06.1989 (навчання)- зараховано до загального страхового стажу;
- період із 15.08.1980 по 30.08.1983 зараховано до загального страхового стажу. Відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 , наказом №55 від 01.08.1980, 15.08.1980 прийнятий на роботу на посаду чергового фельдшера, а наказом №61 від 29.08.1983, із 30.08.1983 звільнений з роботи у зв`язку із вступом до ВНЗ.
Відповідач, відмовляючи зарахувати вказаний період до роботи в установах охорони здоров`я вказує на те, що по трудовій книжці позивач був прийнятий на роботу черговим фельдшером до Житомирської станції швидкої допомоги, а звільнений зі станції швидкої невідкладної допомоги, а довідки про перейменував не надано.
Судом оглянуто копію трудової книжки, що міститься в матеріалах адміністративної справи та встановлено відсутність записів типу: «Житомирська станція швидкої допомоги» чи «станція швидкої невідкладної допомоги», разом з тим, відтиски печатки на записах про прийняття на роботу та звільненні з роботи є ідентичними.
Суд відмічає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17 провадження №К/9901/1298/17.
Враховуючи викладене, суд вважає протиправними дії відповідача щодо незарахування до спеціального стажу періоду роботи позивача із 15.08.1980 по 30.08.1983.
Періоди роботи позивача із 05.08.1991 по 30.09.2015 та із 01.11.2015 по 30.06.2019 зараховано до стажу робіт, визначених Постановою КМУ №909.
Згідно із статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Щодо незарахування до спеціального стажу періоду військової служби із 04.04.1978 по 29.04.1980.
Довідкою №3102 від 18.06.2019, виданою Житомирським об`єднаним військовим комісаріатом підтверджується, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у Збройних силах СРСР із 04.04.1978 по 29.04.1980, в т.ч. на посаді санітара військової частини НОМЕР_1 із 03.06.1978 по 29.04.1980. (а.с. 22)
Приміткою 3 до постанови Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993 року передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 01 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.
Постановою Ради Міністрів СССР від 17 грудня 1959 року №1397 «Про пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я та сільського господарства», зі змінами та доповненнями відповідно до Постанови Ради Міністрів СССР від 12.04.1984 року №313 (чинної на момент проходження позивачем військової служби) передбачено, що до складу переліку установ, організацій і посад, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років віднесено лікарняні установи всіх типів і найменувань, в тому числі клініки і клінічні частини, госпіталі, лепрозорії, психіатричні колонії, амбулаторно-поліклінічні заклади всіх типів і найменувань.
До переліку посад, робота на яких давала право на пенсію за вислугу років, відносились лікарі, зубні лікарі, техніки, фельдшери, помічники лікаря, акушерки, масажисти, лаборанти і медичні сестри - незалежно від найменування посади, дезінфекційні інструктори та інші.
Підпунктом «г» пункту 1 Положення про порядок обчислення стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти і охорони здоров`я, затвердженого постановою Ради міністрів СССР від 17 грудня 1959 року №1397, встановлено, що лікарям та іншим працівникам охорони здоров`я до стажу роботи за спеціальністю, окрім роботи в установах, організаціях і посадах, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років, зараховується служба в складі Збройних Сил СРСР.
Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що період військової служби в армії СРСР до 1 січня 1992 року підлягає зарахуванню до стажу роботи на посадах працівників охорони здоров`я, який дає право на пенсію за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм прав висловлена Верховним Судом у постанові від 11.12.2018 у справі №701/1231/16-а.
Таким чином, суд вважає, що проходження позивачем військової служби в період 03.06.1978 по 29.04.1980 у лавах Збройних силах СРСР на посаді санітара військової частини, відповідно до раніше діючого законодавства, давало право останньому на пенсію за вислугу років та зараховувалось до спеціального стажу для призначення даного виду пенсії.
Враховуючи викладене, суд вважає, що період відповідачем протиправно не зараховано до спеціального стажу позивача період із 03.06.1978 по 29.04.1980.
При дослідженні Форми РС-розр. Судом встановлено, що із 01.08.1989 по 31.07.1990 зараховано до загального стажу, оскільки відсутня відмітка про особливості трудової діяльності.
Згідно записів у трудовій книжці, у вказаний період позивач був прийнятий на роботу лікарем-інтерном.
Згідно із пунктом «д» ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах з підготовки кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 61 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 № 1556-VII, інтерн - особа, яка має ступінь магістра медичного або фармацевтичного спрямування і навчається з метою отримання кваліфікації лікаря або провізора певної спеціальності відповідно до переліку лікарських або провізорських спеціальностей інтернатури.
В Положенні про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III-IV рівнів, затвердженому наказом МОЗ від 19.09.1996 № 291 визначено, що спеціалізація (інтернатура) є обов`язковою формою післядипломної підготовки випускників всіх факультетів медичних і фармацевтичних вищих закладів освіти ІІІ - ІV рівнів акредитації, медичних факультетів університетів незалежно від підпорядкування та форми власності, після закінчення якої їм присвоюється кваліфікація лікаря (провізора) - спеціаліста певного фаху. Основним завданням інтернатури є підвищення рівня практичної підготовки випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, їх професійної готовності до самостійної лікарської (провізорської) діяльності. Інтернатура проводиться в очно-заочній формі навчання на кафедрах медичних (фармацевтичних) вищих закладів освіти ІІІ - ІV рівнів акредитації, медичних факультетів університетів і закладів медичної (фармацевтичної) післядипломної освіти (надалі - вищих закладів освіти) та стажування в базових установах і закладах охорони здоров`я. Бази стажування лікарів (провізорів) - інтернів - це базові установи та заклади охорони здоров`я, які використовуються з метою первинної спеціалізації випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти. Це можуть бути обласні, міські і центральні районні лікарні, міські та обласні дитячі лікарні, пологові будинки, диспансери, лікарні, підпорядковані іншим відомствам, клініки науково-дослідних інститутів, діагностичні центри, бюро судово-медичної експертизи, установи і заклади санітарно-епідеміологічної служби, аптечні заклади тощо, що мають у своєму складі структурні підрозділи, підготовка в яких передбачена навчальним планом та програмою інтернатури з відповідної спеціальності.
Як вбачається з записів у трудовій книжці позивача, останній проходив однорічну інтернатуру по анестезіології з 01.08.1989 по 31.07.1990 (а.с. 17 на звороті).
Суд відмічає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а тому відмова відповідача у зарахуванні до спеціального стажу позивачу періоду проходження ним інтернатури по анестезіології з 01.08.1989 по 31.07.1990 є протиправною, оскільки проходження позивачем інтернатури підтверджується записами у його трудовій книжці.
Суд вважає хибним і твердження відповідача про те, що офіційної відмови у виплаті грошової допомоги в розмірі 10 пенсій позивач не отримував, а тому позовна вимога про скасування Рішення про відмову у призначенні та виплаті грошової допомоги не підлягає задоволенню. Однак, матеріалами адміністративної справи підтверджується та відповідачем визнається, що виплату вказаної грошової допомоги позивачу проведено не була, тобто має місце відмова у її призначенні та виплаті.
Разом з тим, суд вважає, що позовна вимога про стягнення грошової допомоги, визначеної пунктом 7-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону №1058 є передчасною, оскільки передумовою для її виплати є перерахунок спеціального стажу позивача з урахуванням висновків суду.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позовну заяву задовольнити частково.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук