Справа № 640/9598/19
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2020-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2020 року справа № 640/9598/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д., розглянувши у письмовому провадженні у м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання факту,

ВСТАНОВИВ:

до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до цього ж суду, в якому просив визнати факт неналежного засвідчення копій ухвал, а саме: копії ухвали у справі № 826/15831/18 від 23 листопада 2018 року, копії ухвали у справі № 826/15831/18 від 08 жовтня 2018 року, копії ухвали у справі № 640/20037/18 від 06 грудня 2018 року, та копії ухвали у справі № 640/20037/18 від 26 грудня 2018 року. Також просив видати належним чином засвідчену копію ухвали від 23 листопада 2018 року у справі № 826/15831/18 та притягнути до відповідальності посадових осіб, винних у неналежному засвідченні копій.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2019 у справі № 640/9598/19 визначено підсудність цієї справи Київському окружному адміністративному суду. Справа № 640/9598/19 надійшла до Київського окружного адміністративного суду 21.06.2019. Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.06.2019, головуючим визначено суддю Панченко Н.Д.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2019 скасовано ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 26.06.2019, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Після надходження справи до Київського окружного адміністративного суду 03.10.2019 відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, справа передана судді Панченко Н.Д.

Враховуючи постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2019, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.10.2019 адміністративну справу № 640/9598/19 прийнято до провадження, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання на підставі наявних матеріалів справи.

При відкритті провадження судом, з урахуванням конкретних обставин справи, прийнято рішення про розгляд справи без повідомлення сторін, що свідчить про вирішення судом клопотання позивача про розгляд справи з повідомленням сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що посадові особи відповідача видали позивачеві копії процесуальних документів, які засвідчені з порушенням приписів наказу Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.06.2015 за № 736/27181, та наказу Державної судової адміністрації від 17.12.2013 № 174, оскільки засвідчувальні написи містять словосполучення «згідно оригіналу», «з оригіналом згідно» натомість, відповідно до приписів чинного законодавства, повинні містити словосполучення «згідно з оригіналом».

31 жовтня 2019 року відповідач надав через канцелярію Київського окружного адміністративного суду відзив на адміністративний позов, у якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відсутнє порушене право або законний інтерес позивача. Окрім того наполягає, що визнання будь-якого факту, як спосіб захисту порушеного права чи інтересу особи, в адміністративному судочинстві не передбачений.

В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що ОСОБА_1 в апеляційному порядку оскаржив ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2018 року по справі № 640/20037/18. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.03.2019 року по справі № 640/20037/18, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2018 року по справі № 640/20037/18 без змін, з підстав ненадання належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, що зумовили несвоєчасне звернення до суду. Відповідач стверджує, що апеляційна скарга позивача прийнята та розглянута судом у встановленому порядку, а зі змісту постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.03.2019 по справі № 640/20037/18 не вбачається інформації про належність або неналежність засвідчення відповідачем копії ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2018 по справі № 640/20037/18.

Водночас, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2018 по справі № 826/15831/18 ОСОБА_1 не оскаржував. Тож, як стверджує відповідач, неналежне, на думку позивача, засвідчення копій відповідних судових рішень, не порушило його прав як позивача, адже звернувшись до Шостого апеляційного адміністративного суду щодо оскарження ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2018 року по справі № 640/20037/18, він реалізував своє право на перегляд рішення в суді апеляційної інстанції. Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2018 по справі № 826/15831/18 позивач взагалі не оскаржував.

Також відповідач зауважує, що вимога позивача про притягнення до відповідальності винних посадових осіб, окрім необґрунтованості, є також передчасною, оскільки відповідно до діючого законодавства, а саме Законів України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про державну службу», притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів та працівників апарату суду передбачається виключно з дотриманням визначеної процедури та здійснюється безпосередньо уповноваженими органами (Вищою радою правосуддя, Дисциплінарною комісією) в порядку реалізації дискреційних повноважень. Більше того, притягнення до відповідальності за статтею 367 Кримінального кодексу України, щонайменше, здійснюється в порядку КПК України та виключно за наслідками здійснення кримінального провадження, а аж ніяк ні в порядку адміністративного судочинства.

12 листопада 2019 року Київським окружним адміністративним судом отримано відповідь на відзив, у якому позивач звертає увагу суду на те, що отримані ним ксерокопії документів не засвідчені належним чином, що, відповідно, є порушенням положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, наказу Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.06.2015 за № 736/27181, та наказу Державної судової адміністрації від 17.12.2013 № 174.

Також у відповіді на відзив позивач просить суд словосполучення «визнання фактів неналежного засвідчення копій ухвал» розуміти як «визнання протиправними дій, а саме: неналежним чином посвідчення копій процесуальних документів».

З приводу прохання позивача про розуміння значення словосполучення, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно з положеннями частини сьомої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання будь-якої заяви, визначеної частиною першою або третьою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у судовому рішенні.

Слід зазначити, що предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, тобто по відношенню до чого позивач просить у суду захисту. Це може бути вимога про визнання за позивачем будь-якого права, вимога про вчинення відповідачем певних дій, вимога про зміну або припинення певних правовідносин, тощо.

Підстава позову - це ті фактичні обставини, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги. Фактичні обставини, викладені позивачем в позовній заяві, згодом в процесі розгляду справи набуває форму доказів, які можуть оскаржуватися відповідачем. Підставою позову виступають також і правові норми, на які посилається позивач в підтвердження своїх вимог.

Зміст позову - це безпосередньо звернена до суду вимога винести рішення про зміну або припинення правовідносин, визнання за позивачем якогось суб`єктивного права, вимоги про зобов`язання відповідача вчинити будь-які дії або утриматися.

Суд звертає увагу на ту обставину, що вимога про визнання факту щодо неналежного засвідчення документів та вимога про визнання протиправними дії щодо неналежного засвідчення процесуальних документів є різними предметами позову.

Більш того, формування позовної вимоги про визнання протиправними дій передбачає обов`язкову наявність суб`єктного складу спірних правовідносин, тобто конкретної фізичної особи - відповідача по справі, яка є посадовою особою, допустила протиправне діяння та дії якої оскаржуються.

Враховуючи, що позивачем не були змінені (уточнені) позовні вимоги у порядок та спосіб, що передбачені положеннями статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, суд здійснює розгляд справи відповідно до змісту позовних вимог, що викладені у позовній заяві.

Також позивачем під час викладення підстав позову (3 аркуш позовної заяви) та 16.12.2019 і 19.12.2019 позивачем і його представником заявлені клопотання про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, а саме, Президента України, Прем`єр-міністра України, Міністра оборони України, Голову Служби безпеки України, Міністра внутрішніх справ України, Міністра закордонних справ України, Міністерство юстиції України та Державну судову адміністрацію України.

Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 19.12.2019 та від 20.12.2019, відмовлено у задоволенні клопотань про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

18 листопада 2019 року через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на відзив позивача, в яких зазначив, що відзив на позовну заяву складено та надіслано до Київського окружного адміністративного суду у порядку, визначеному ст.ст.162 (ч. 1, 2, 4-6), 175 (п.1 ч.1) Кодексу адміністративного судочинства України, у взаємозв`язку з положеннями статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України. Також, копія відзиву на позовну заяву (з копіями додатків) надіслано відповідачем учасникам справи, зокрема, ОСОБА_1 , у порядку, визначеному ч.3 ст. 162, п.2 ч.1 ст.175 Кодексу адміністративного судочинства України, якими, в свою чергу, не визначено обов`язку надіслання учасникам справи належним чином засвідченої копії відзиву, що спростовує твердження ОСОБА_1 про зворотне.

Відповідач вказує, що предметом судового розгляду (дослідження, доказування) в адміністративній справі можуть бути рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, які на думку позивача порушують його права та/або законні інтереси, а не визнання будь-яких фактів. При цьому, заінтересованість повинна мати правовий характер. Натомість, ОСОБА_1 , як позивачем по справі, всупереч наведених положень закону та судової практики, яка за приписами КАС України є обов`язковою для врахування судами, а ні в позовній заяві, а ні у відповіді на відзив не зазначено, яке саме суб`єктивне право та/або законний інтерес порушено у спірних правовідносинах, та які негативні наслідки настали для нього. Тож наполягає на відсутності правових підстав для задоволення заявлених позивачем вимог.

Дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається із матеріалів справи, працівниками Окружного адміністративного суду міста Києва виготовлено та видано ОСОБА_1 копії ухвал від 06 грудня 2018 року та 26 грудня 2018 року по справі №640/20037/18 (головуючий суддя Кузьменко А.І.), копії ухвал від 08 жовтня 2018 року та від 23 листопада 2018 року по справі № 826/15831/18 (головуючий суддя Добрянська Я.І.).

10 січня 2019 року позивач подав до Окружного адміністративного суду міста Києва скарги на дії та бездіяльність працівників апарату цього суду щодо неналежного складання процесуальних документів, а саме, копій ухвал Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2018 року та 26 грудня 2018 року по справі №640/20037/18 (головуючий суддя Кузьменко А.І.), копій ухвал Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року та від 23 листопада 2018 року по справі № 826/15831/18 (головуючий суддя Добрянська Я.І.).

Скарги мотивовані тим, що засвідчувальні надписи на копіях ухвал по справі № 826/15831/18 від 08 жовтня 2018 року та від 28 листопада 2018 року складались зі слів «згідно оригіналу», а повинні були складатись зі слів «згідно з оригіналом» та засвідчувальні надписи на копіях ухвал по справі № 640/20037/18 від 06 грудня 2018 року та від 26 грудня 2018 року складались зі слів «з оригіналом згідно», а повинні були складатись зі слів «згідно з оригіналом», що, відповідно, є порушенням положень наказу Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 року за № 736/27181 та наказу Державної судової адміністрації України №174 від 17.12.2013.

11 січня 2019 року Окружний адміністративний суд міста Києва надав відповідь на скарги позивача за №03.2-08/67/19 в якій зазначив, що за наслідком порівняння штампів шляхом застосування системного та логічного методів вбачається, що проставлений на копії ухвали суду про повернення позовної заяви по справі № 826/15831/18 штамп «згідно оригіналу» за своїм змістом відповідає тим вимогам, які визначені для такого виду документів Інструкцією з діловодства в адміністративних судах України. При цьому, з лінгвістичної точку зору, зміна місць слів з «згідно з оригіналом» на «згідно оригіналу», так само як і відсутність прийменника «з», не впливає на ту обставину, що штамп засвідчує відповідність копії документу його оригіналу.

Вважаючи, що надання копій процесуальних документів, засвідчених не у спосіб, передбачений положеннями чинного законодавства, порушує право позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Так, відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Правову позицію щодо застосування Конституції України при здійсненні правосуддя Верховний Суд України свого часу висловив у постанові Пленуму «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 1 листопада 1996 року №9. Зокрема, в п. 8 цієї постанови зазначено, що правосуддя здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Статтею 55 Конституції України кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до ч. 1 і 3 ст. 124 Основного Закону України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з ч. 1 та 5 ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації, відповідно до якого з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Тобто для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Відповідно до статті 1 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «правa» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним…..поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «правa» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.11.2019 по справі № 9901/337/19. Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення у постановах Верховного Суду України, зокрема від 01.12.2015 у справі № 800/134/15, від 15.12.2015 у справі № 800/206/15, у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 по справі № 522/3665/17.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.11.2019 по справі №9901/337/19 зазначила, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного праваале вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим.

З досліджених матеріалів справи та даних Єдиного державного реєстру судових рішень щодо ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2018 по справі № 640/20037/18 про повернення позовної заяви, судом встановлено, що 11.02.2018 Шостим апеляційним адміністративним судом прийнято апеляційну скаргу позивача на вказане судове рішення та призначено її до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Як вбачається із змісту постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2019 по справі № 640/20037/18, апеляційною інстанцією скарга позивача розглянута по суті та прийняте рішення з яким позивач не погодився і оскаржив до касаційної інстанції. Відповідно до ухвали Верховного Суду від 19.04.2019 по справі №640/20037/18 (адміністративне провадження №К/9901/10590/19), позивачеві відмовлено у відкритті провадження, з тих підстав що Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у відповідності з таким висновком. Оскільки правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Відтак, жодних сумнівів щодо належності засвідчення ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2018 по справі № 640/20037/18 у судів апеляційної та касаційної інстанцій не існувало, а позивач у повному обсязі та без будь - яких обмежень реалізував своє право на перегляд судових рішень, використовуючи засвідчену відповідачем копію ухвали.

Крім того, правила ведення діловодства у апеляційних та окружних адміністративних судах та порядок роботи з документами з моменту надходження чи створення в суді до знищення в установленому порядку або передачі до державної архівної установи чи архіву суду встановлені Інструкцією із діловодства в адміністративних судах, що затверджена наказом Державної судової адміністрації України 17.12.2013 № 174 (надалі - Інструкція № 174).

Відповідно до пункту 4.7 Інструкції № 174, процесуальні документи видаються і оформлюються відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, цієї Інструкції та інших нормативно-правових актів.

При цьому суд вважає помилковим посилання позивача на положення пункту 4.22 Інструкції № 174, оскільки даний розділ регулює порядок засвідчення організаційно-розпорядчих та інших документів, що становлять документообіг суду.

Водночас, порядок засвідчення копії ухвал, тобто процесуальних документів, врегульовано підпунктом 6.6.19 пункту 6.6 Інструкції № 174 за приписами якого, копії ухвали повинні бути засвідчені написом «З оригіналом згідно».

Як встановлено судом, копії ухвал від 06 грудня 2018 року та 26 грудня 2018 року по справі №640/20037/18 (головуючий суддя Кузьменко А.І.) засвідчені написом «з оригіналом згідно» (а.с.9-12), тобто, як передбачено вимогами підпункту 6.6.19 пункту 6.6 Інструкції № 174.

Щодо видачі копій ухвал від 08 жовтня 2018 року та від 23 листопада 2018 року по справі № 826/15831/18 (головуючий суддя Добрянська Я.І.), то вони засвідчені написом «згідно оригіналу» (а.с. 6-8).

Дійсно, дане словосполучення не містить прийменника «з» та слова «оригіналу» і «згідно» розміщені у засвідчувальному надпису на даній копії ухвали в іншій послідовності, ніж у підпункті 6.6.19 пункту 6.6 Інструкції № 174.

Разом з цим, позивачем не наведено, а судом не встановлено, що відсутність у засвідчувальному надписі прийменника та розміщення слів в іншій послідовності, ніж передбачена вимогами підпункту 6.6.19 пункту 6.6 Інструкції № 174, змінило його правову суть та смислове навантаження, а сама копія ухвали перестала відповідати оригіналу.

Суду також не надано доказів відмови позивачеві у прийнятті або застосуванні таких документів саме у зв`язку із порушенням послідовності слів при їх засвідченні.

Крім цього, в матеріалах справи та в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні відомості про оскарження в апеляційному чи касаційному порядку ухвал від 08 жовтня 2018 року та від 23 листопада 2018 року по справі № 826/15831/18.

Слід зазначити, що відповідно до правової позиції, наведеної Верховним Судом у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №826/7760/17, право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, право на судовий захист не є абсолютним. Звертаючись до суду з позовом щодо законності правового акта суб`єкта владних повноважень індивідуального характеру та дій, спрямованих на прийняття такого акта, позивач також повинен пояснити, які правові наслідки безпосередньо для нього породжує оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень та дії/бездіяльність, які передують його прийняттю.

Разом з тим, позивач не надав суду належних обґрунтувань, в чому саме він вбачає порушення своїх прав, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом та які негативні наслідки настали.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №731/216/17, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Також суд вважає помилковим твердження позивача про необхідність застосування до даних правовідносин положень наказу Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.06.2015 за № 736/27181, оскільки спеціальним актом, у даному випадку, є саме Інструкції № 174.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

За наведених обставин, виходячи із системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а доказів понесення ним витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 9, 14, 90, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено та підписано 13.01.2020

Суддя Панченко Н.Д.