Справа № 826/3465/18
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2020-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2020 року м. Київ №826/3465/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доНаціональної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг
простягнення середнього заробітку за час затримки виплати коштів на виконання рішення суду, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) із позовною заявою до Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Грінченка, 3), у якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати коштів на виконання рішення суду від 18.05.2017 №2а-16510/12/2670 з 25 травня 2017 року по 30.11.2017 року в розмірі 58 961,76 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Аблов Є.В.) від 03.03.2018 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі.

В подальшому відповідно до розпорядження Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.05.2019 №576 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ" справу №826/3465/18 передано на повторний автоматичний розподіл між суддями.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2019 дану справу передано для розгляду судді Окружного адміністративного суду м. Києва Вєкуа Н.Г.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2019 адміністративну справу №826/3465/18 прийнято до свого провадження суддею Вєкуа Н.Г. та визначено, що справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позовні вимоги мотивовано тим, що кошти у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць, що становлять 10 168, 00 грн, які за рішенням суду Нацкомфінпослуг зобов`язана була виплатити негайно, не були виплачені позивачу відповідно. Зазначені кошти на виконання рішення суду було сплачено ОСОБА_1 лише 30.11.2017. Таким чином, виходячи з викладеного, мала місце істотна затримка виплати за рішенням суду коштів ОСОБА_1 у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць, яка була допущена судом до негайного виконання. За період з 25.05.2017 (дати видання наказу про поновлення) і до 30.11.2017 (дати перерахування коштів позивачеві) затримка виплати коштів в частині, що стосувались негайного виконання рішення суду складає 132 робочих дні.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що стаття 236 Кодексу законів про працю України передбачає відповідальність роботодавця виключно за несвоєчасне виконання рішення суду про поновлення на роботі та не передбачає будь-якої іншої відповідальності роботодавця, в т. ч. і за затримку виплати коштів у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць. Крім того. Таку відповідальність взагалі не встановлено й іншими нормами матеріального права. Рішення суду в частині поновлення позивача на посаді було виконано негайно, відповідачем було прийнято наказ №192-к від 25.05.2017, відтак, підстави для заявлення даного позову на підставі ст. 236 Кодексу законів про працю України - відсутні. Відтак, на переконання відповідача позовні вимоги не підлягають задоволенню, як такі, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Позивач надав суду відповідь на відзив, в якій наголосив, що зміст статті 236 КЗпПУ в сукупності з положеннями ст. 235 КЗпПУ передбачає, що у разі невиконання рішення суду про поновлення на роботі, яке включає як поновлення, так і виплату середнього заробітку за один місяць суд виносить рішення про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідач надав заперечення на відповідь на відзив, в яких підкреслив, що після припинення трудових відносин з роботодавцем, всі грошові кошти, що виплачуються звільненому працівникові є компенсаційними виплатами та не входять до структури заробітної плати. Обрахування розміру цих виплат шляхом встановлення коефіцієнту розрахунку у вигляді розміру середньомісячної заробітної плати жодним чином не відносить ці кошти до виплат прирівняних до заробітної плати, тобто тих, які виплачуються особам, що перебувають у трудових відносинах з роботодавцем.

В додаткових поясненнях щодо змісту спірних правовідносин сторонами відповідно підтримано свої доводи, викладені вище.

Відповідачем також було заявлено клопотання про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 , у зв`язку з попуском місячного строку звернення до суду з даним позовом. Так, дослідивши вказане клопотання, суд дійшов висновку, що воно не підлягає задоволенню, оскільки в даному випадку доречно застосовувати шестимісячний строк звернення до суду, який позивачем було дотримано, позаяк предмет спору не стосується власне прийняття позивача на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а стосується компенсаційних виплат, які виникли внаслідок несвоєчасного перерахування суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.05.2017 у справі №2а-16510/12/2670 визнано протиправним і скасовано наказ Голови комісії з ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України Цая В.М. від 31.10.2012 № 505-к "Про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з ліквідацією Держфінпослуг"; зобов`язано Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг поновити з 02.11.2012 ОСОБА_1 , яку було звільнено з посади заступника директора юридичного департаменту Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, на рівнозначній посаді у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг; зобов`язано Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2012 по 18.05.2017 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць, що дорівнює 10168 грн. (десять тисяч сто шістдесят вісім гривень).

Наказом Нацкомфінпослуг №192-к від 25.05.2017 на виконання пункту 5 резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.05.2017 по адміністративній справі №2а-16510/12/2670 поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту - начальника відділу представництва в судах департаменту юридичного забезпечення з 02.11.2012 та доручено відділу фінансів, бухгалтерського обліку та звітності в установленому порядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць, що становить 10 168, 00 грн.

Відповідно до платіжного доручення №1154 від 30.11.2017 позивачеві сплачено середній заробіток в сумі 8 185, 24 грн., призначення платежу «добровільна сплата середнього заробітку ОСОБА_1 , нак. 192/25.05.2017, ріш. суду №2а-16510/12/2670 від 25.05.2017.».

Позивач, вважаючи, що суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми за 1 місяць було виплачено з істотною затримкою в 5 місяців, то середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки виплати середнього заробітку за один місяць згідно постанови суду становить 58 961, 76 грн., відтак позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік; якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч.6 ст.235 КЗпП України).

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України, невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі не обумовлюється залежністю від причин, в тому числі їх поважності, внаслідок яких судове рішення виконано несвоєчасно.

Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки; беззаперечним є і його обов`язок виплатити особі середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі (в разі наявності такої затримки).

Отже, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання.

Враховуючи наведене, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня винесення власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

При цьому, на переконання суду, приписи статті 236 КЗпПУ передбачають відповідальність саме за несвоєчасне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, тобто у випадку, якщо таке поновлення було виконано несвоєчасно, то відповідно виникають підстави для виплати працівникові середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Водночас, приписи вказаної статті не встановлюють відповідальності за несвоєчасну виплату суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за однин місяць, до того ж приписи статті 236 КЗпПУ не передбачають будь якої відповідальності за несвоєчасну сплату грошових котів у випадку якщо рішення органу про поновлення на роботі було виконано своєчасно.

Як свідчать матеріали справи, позивача було поновлено на посаді заступника директора департаменту - начальника відділу представництва в судах департаменту юридичного забезпечення наказом Нацкомфінпослуг від 25.05.2017, таким чином період затримки виконання рішення суду необхідно обраховувати до 24 травня 2017 року, оскільки саме 25 травня 2017 року є днем виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Як зазначено у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2017 року у справі №2а-16510/12/2670, згідно з довідкою Держфінпослуг від 30.01.2013 середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становила 10 168,00 гривень.

Враховуючи, що середньомісячна заробітна плата позивача складає 10 168, 00 грн., то середньоденна заробітна плата відповідно складає 462, 18 грн.

Кількість робочих днів за період з 18 травня 2017 року 24 травня 2017 року становить 5 днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, становить: 2 310, 90 грн. (462, 18 грн. х 5 днів).

Суд звертає увагу на те, що відповідачем було поновлено позивача на посаді на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва із затримкою у п`ять днів.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи наведені приписи законодавства, з метою захисту прав позивача, суд вважає за доцільне, у зв`язку зі встановленими обставинами по справі, а саме затримку виконання відповідачем постанови суду від 18.05.2017 на п`ять днів, вийти за межі позовних вимог та задовольнити позовні вимоги частково, з врахуванням наведених вище висновків.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з частиною 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) задовольнити частково.

2. Стягнути з Національної комісії, що здійснює державне регулювання ринків у сфері фінансових послуг (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Грінченка, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 травня 2017 року у справі №2а-16510/12/2670 з 18 травня 2017 року по 24 травня 2017 року у розмірі 2 310, 90 грн. (дві тисячі триста десять гривень дев`яносто копійок)

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа