Справа № 640/12088/19
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2020-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2020 року м. Київ №640/12088/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
провизнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ), в якому просить:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні позивачу пенсії відповідно до Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIII "Про державну службу" та скасувати відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 03.06.2019 № 119121/03;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити позивачу пенсію, згідно із Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу", виходячи із розміру 60% заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з яких сплачується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування згідно з Довідками, виданими Державною фіскальною службою України 26.10.2017 року за № 541 та № 542, оригінали яких надані позивачем разом із заявою від 27.10.2017 за вх № 3185/07 Лівобережному об`єднаному управлінню ПФУ в м. Києві (наразі Головному управлінню ПФУ в м. Києві) з 26 березня 2019 року, тобто з дати набрання чинності Рішення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 12.08.2017 позивачеві виповнилось 58 років і вона набула право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про державну службу», проте, позивачеві було протиправно відмовлено у призначенні пенсії державного службовця за вислугою років згідно з Законом України «Про державну службу». Позивач наголошує, що на час звільнення з Центрального апарату Державної фіскальної служби України вона мала вже більше 20 років стажу державної служби, обчисленого відповідно до Порядку №283. На переконання позивача, Закон №889-VIII підтверджує її право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII як особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців незалежно від роботи на час досягнення зазначеного віку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.07.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі, без повідомлення учасників справи (письмове провадження), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ОСОБА_1 відмовлено у переведенні на пенсію за віком по Закону України «Про державну службу» по заяві від 23.05.2019, з тих підстав, що станом на 01.05.2016 позивач не мала 20 років стажу роботи на посадах віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723 та актами Кабінету міністрів України. Крім того. Відповідач відзначив, що позивач просить здійснити саме призначення пенсії за віком. Проте, позивачеві вже призначалась пенсія, яку вона отримує, а тому пенсі не може бути призначена повторно.

Позивач надала суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що за результатами розгляду її попередньої заяви (№826/1863/17) Окружним адміністративним судом м. Києва 21.02.2019 було визнано протиправною відмову Лівобережного об`єднаного управління ПФУ в м. Києві в призначенні їй пенсії державного службовця у зв`язку з настанням пенсійного віку 12.08.2017, однак, відповідач, відмовляючи позивачеві вдруге у призначенні пенсії пенсію за віком по Закону України «Про державну службу» посилається на ті самі обставини, що і перший раз, зазначаючи про те, що робота в ДФС України не віднесена до категорій посад державних службовців не зараховується до стажу державної служби.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 в період з 11.02.1994 по 29.12.2014 працювала в органах державної податкової служби та звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

З 29.12.2014 ОСОБА_1 перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком відповідно до пункту 7.2 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

27.10.2017 ОСОБА_1 звернулась до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України з заявою "Про переоформлення дострокової пенсії" в якій просила перевести її на пенсію за віком державним службовцям відповідно до Закону України "Про державну службу". До зазначеної заяви додано довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 26.10.2017 №54 та довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державного службовця, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби від 26.10.2017 №542.

Листом від 28.11.2017 №9875/13 Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві повідомило наступне: "Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу", який вступив в силу з 01.05.2016, визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІТ "Про державну службу".

Пунктами 10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 889-VIII "Про державну службу" передбачено право державних службовців на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІ1 у порядку, визначеному для осіб, які мають не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Законом України № 889-VIII та постановою Кабінета Міністрів України від 25.03.2016 № 229 "Про затвердження Порядку обчислення стажу державним службовцям" визначено механізм обчислення стажу державної служби а також зазначено, що до стажу державної служби зараховується час перебування па посаді державної служби відповідно до Закону № 889-VI11.

Робота в Державній фіскальній службі України не віднесена до категорії посад державних службовців відповідно до діючого на даний час законодавства і не зараховується до стажу державної служби.

Отже у Вас , шановна ОСОБА_1 , відсутнє право на перехід на пенсію за віком державним службовцям відповідно до Закону України "Про державну службу".".

Позивач вважаючи, що відповідач мав перевести її на пенсію за віком державним службовцям відповідно до Закону України "Про державну службу" звернулась з відповідним позовом до суду.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.02.2019 було визнано протиправною відмову Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві в призначенні ОСОБА_1 пенсії державного службовця у зв`язку з настанням пенсійного віку 12.08.2017 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.10.2017 про переоформлення дострокової пенсії зареєстровану за Вх. № 3185/07.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.02.2019 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянуло заяву ОСОБА_1 про переоформлення пенсії та листом від 03.06.2019 №119121/03 повторно надало позивачеві відмову у призначенні пенсії державного службовця за вислугою років згідно з законом України «про Державну службу», повідомивши позивачеві аналогічні обставини тим, які були викладені у відмові від 28.11.2017, а саме: "Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу", який вступив в силу з 01.05.2016, визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІТ "Про державну службу".

Пунктами 10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 889-VIII "Про державну службу" передбачено право державних службовців на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІ1 у порядку, визначеному для осіб, які мають не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Законом України № 889-VIII та постановою Кабінета Міністрів України від 25.03.2016 № 229 "Про затвердження Порядку обчислення стажу державним службовцям" визначено механізм обчислення стажу державної служби а також зазначено, що до стажу державної служби зараховується час перебування па посаді державної служби відповідно до Закону № 889-VI11.

Робота в Державній фіскальній службі України не віднесена до категорії посад державних службовців відповідно до діючого на даний час законодавства і не зараховується до стажу державної служби.

Отже у Вас , шановна ОСОБА_1 , відсутнє право на перехід на пенсію за віком державним службовцям відповідно до Закону України "Про державну службу".".

Позивач, вважаючи протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні пенсії державного службовця з аналогічних обставин, які вже були предметом судового розгляду, звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема, порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначає закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII.

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII з 01.05.2016 втратив чинність закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб зазначених у пункті 10 і 12 цього розділу.

Пунктами 10, 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 статті 37 закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Тобто до 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016, відповідно до ст. 90 Закону № 889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону 3723-ХІІ.

Так, відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 попереднього Закону у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону 3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Отже, після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом України від 10.12.2015 № 899 "Про державну службу") зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п.п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII, та мають передбачені ч. 1 ст. 37 Закону 3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справі № 591/6970/16-а.

Як встановлено рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.02.2019 по справі №826/1863/18, відповідно до записів в трудовій книжці позивача, в період з 11.02.1994 по 29.12.2014 позивач працювала в органах державної податкової служби, а отже має більше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 283 від 03.05.1994 року (чинного до 01.05.2016 року, тобто в період проходження позивачем служби в органах державної податкової служби) визначались посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.

Згідно з ч. 2 вказаного Порядку до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.

При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Таким чином, період проходження служби в податкових органах зараховується до стажу державної служби, який надає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) згідно положень пункту 12 розділу XI Закону України "Про державну службу".

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що станом на 01.05.2016 позивач займала посаду державного службовця та мала більше 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

З огляду на встановлені у суді обставини, враховуючи, що стаж державної служби позивача становить понад 20 років, позивач ще в 2017 році досягла пенсійного віку - 58 років, суд приходить до висновку, що позивач набула право на призначення їй пенсії відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ.

Вказані обставини щодо наявності у позивача права на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" також встановлені рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.02.2019 по справі №826/1863/18, яке набрало законної сили та є чинним.

Суд підкреслює ті обставини, що відповідач вдруге відмовив позивачеві у призначенні пенсії з тих самих підстав, які вже були досліджені судом, а рішення за результатами розгляду справи набрало законної сили.

Частинами 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України"" (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) нагадав, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства"" (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Також, задовольняючи позовні вимоги в частині вимог зобов`язального характеру, суд бере до уваги доводи позивача відносно того, що позивач зверталась до органів пенсійного фонду з листом «про переоформлення дострокової пенсії» стосовно саме переведення її з дострокової пенсії, призначеної на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію згідно з Законом України «Про державну службу», а таке переведення є неможливим без обчислення пенсії а відповідним механізмом та відповідно її призначення (оформлення), виходячи з довідок про складові заробітної плати.

За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В свою чергу відповідачем не надано суду жодних належних і допустимих у розумінні ст. 73 КАС України доказів, які б підтверджували правомірність прийняття оскаржуваного рішення.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити повністю.

2. Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідно до Закону України від 10.12.2015 року №889-VIII "Про державну службу" та скасувати відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 03.06.2019 №119121/03.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію, згідно із Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу", виходячи із розміру 60% заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з яких сплачується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування згідно з Довідками, виданими Державною фіскальною службою України 26.10.2017 року за №541 та №542, з 26 березня 2019 року.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 768, 40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) за рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ).

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа