Справа № 755/12367/19
Суддя: Яровенко Н. О.
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді - Яровенко Н.О.,

при секретарі - Локотковій І.С.,

представника позивача - Вакули В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та за об`єднаним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження, -

установив:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання постанови про накладення адміністративного стягнення протиправною та скасування її, закриття провадження по справі, в якому просить скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ПН МКМ № 033048 від 21.06.2018 року про притягнення до адміністративної відповідальності. В обґрунтування послався на те, що він 31 жовтня 2012 року на підставі ЗУ «Про імміграцію» Марінським РВ ГУ ДМС України в Донецькій області йому було видано безстрокову посвідку на постійне проживання. 08 листопада 2012 року позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 25 лютого 2014 року він знявся з реєстраційного обліку. 27 лютого 2014 року ОСОБА_1 зареєструвався за адресою: АДРЕСА_2 . 03 березня 2016 року позивач знявся з реєстраційного обліку та на теперішній час ніде не зареєстрований. Фактично мешкає з дружиною та дітьми в м. Суми. 29 березня 2016 року у зв`язку з відсутністю реєстрації та порушення ст. 6 Закону України «Про свободу пересувань та вільний вибір місця проживання в Україні» позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та на нього було накладено штраф у розмірі 510 гривень. 21 червня 2018 року ОСОБА_1 знову був притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено штраф у розмірі 3400 гривень. Відповідно до оскаржуваної постанови позивач нібито проживав без документів на право проживання в Україні, однак дана обставина не відповідає дійсності, оскільки у позивача є безстрокова посвідка на постійне місце проживання.

Крім того за об`єднаним позовом, ОСОБА_1 просить визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС України в м. Києві відповідно до якого позивача було примусово повернуто до країни походження або третьої країни та заборонено йому в`їзд в Україну до 21 червня 2021 року строком на 3 роки мотивуючи тим, що в травні 2019 року знайомий позивачу повідомив, що йому заборонено в`їзд в України. 25 червня 2019 року позивачем було отримано лист Головного центру обробки спеціальної інформації відповідно до якого, дійсно станом на 24 червня 2019 року йому було заборонено в`їзд в Україну терміном на 3 роки, до 01 червня 2021 року. В подальшому, представником позивача 26 липня 2019 року було отримано відповідь на адвокатський запит, а саме рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 16 липня 2018 року та заборонити в`їзд на територію України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до 21 червня 2021 року строком на 3 роки. Однак, позивач вважає дане рішення безпідставним та таким, що не відповідає дійсності, а тому підлягає скасуванню.

10 вересня 2019 року представником відповідача було подано відзив на адміністративний позову в якому зазначив, що відповідно до довідки про особу № 64 від 21 червня 2018 року інформацію про особу позивача за обліками ДМС відсутня, а також відсутній документ, що посвідчує особу позивача. Разом з тим, у даній Довідці міститься відмова позивача від послуг перекладача, що підтверджується його власним підписом. Таким чином, представник відповідача вважає, що постанова про накладення адміністративного стягнення ПН МКМ № 003048 від 21 червня 2018 року є правомірною та не підлягає скасуванню, а в задоволені позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав викладені у позовній заяві обставини, позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

08 серпня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Галагана В.І. від 24 вересня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про скасування рішення про примусове повернення до країни походження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. А також, об`єднано в одне провадження адміністративні справи № 755/15165/19, № 755/12367/19, присвоєно об`єднаній адміністративній справі № 755/12367/19 та подальший розгляд та вирішення адміністративних позовів здійснювати у межах об`єднаної адміністративної справи № 755/12367/19.

Відповідно до Розпорядження № 140 від 25 вересня 2019 року щодо виконання вимог ухвали суду № 755/15165/19 від 24 вересня 2019 року та протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 30 вересня 2019 року, об`єднану справу № 755/12367/19 передано на розгляд судді Яровенко Наталії Олегівни.

07 жовтня 2019 року в судовому засіданні за клопотанням представника відповідача Гаврилюк А.А. залучено правонаступника ГУ ДМС України в м. Києві - ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, дійшов до наступного висновку.

З пояснень та матеріалів справи вбачається, що 31 жовтня 2012 року Марінським РВ ГУ ДМС України в Донецькій області ОСОБА_1 було видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 строком дії безстроково. (а.с. 6).

Відповідно до талону зняття з реєстрації місця проживання в Україні, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 03 березня 2016 року був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 та в подальшому ніде не зареєструвався, але фактично продовжував проживати в м. Суми.

29 березня 2016 року головним спеціалістом Роменського МВ УДМС України в Сумській області Філь В.В. складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МСМ 051958, де зазначено, що 29 березня 2016 року об 09-00 годині встановлено, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 порушив встановлений порядок пересування і зміни місця проживання чим порушив ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за що передбачена відповідальність згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП. (а.с. 12).

29 березня 2016 року начальником Роменського МВ УДМС України в Сумській області Дмитренком О.Б. винесено постанову серії ПН МСМ 048735, згідно якої громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 порушив ст. 6 ЗУ «Про свободу пересувань та вільний вибір місця проживання», та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн., який був сплачений позивачем в повному обсязі (а.с. 13,14).

21 червня 2018 року головним спеціалістом ГУ ДМС України в м. Києві Назаренком О.В. складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МКМ 003048 про те, що о 12-30 годині за адресою: м. Київ, бульвар Дружби народів, 30 було виявлено громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив міграційне законодавство, а саме проживав без документів на право проживання в Україні за що передбачена відповідальність до частини 1 ст. 203 КУпАП. (а.с. 15).

21 червня 2019 року першим заступником начальника ГУ ДМС України в м. Києві Войналовичем М.В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МКМ 003048 відповідно до якої ОСОБА_1 порушив ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» на накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3 400,00 гривень, який був сплачений позивачем 21 червня 2018 року в повному обсязі (а.с. 16,17).

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В судовому засіданні встановлено, що позивач 03 березня 2016 року був знятий із зареєстрованого місця проживання, а саме: АДРЕСА_2 та на день складення оскаржуваної постанови ПН МКМ 003048 від 21 червня 2018 року, ніде не зареєстрований. Дану обставину в судовому засіданні також підтвердив представник позивача.

Відповідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Ггомадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Статтею 203 КУпАП визначено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Судом встановлено, 03 березня 2016 року позивач знявся із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . 29 березня 2016 року на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 гривень за порушення ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а саме те, що останній вчасно не зареєстрував місце проживання. В подальшому, позивачем не було усунуто даних порушень у зв`язку з чим, 21 червня 2018 року першим заступником начальника ГУ ДМС України в м. Києві Войналовичем М.В. винесено постанову про накладення на ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 гривень.

Враховуючи вимоги діючого законодавства України суд дійшов висновку, що постанова ПН МКМ 033048 від 21 червня 2016 року є законною та підстави для її скасування відсутні.

Крім того, 21 червня 2018 року головним спеціалістом відділу протидії нелегальній міграції управління організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Назаренком О.В. винесено рішення, яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Узбекистана ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 16 липня 2018 року. Заборонено в`їзд на території Україну громадянина Руспубліки Узбекистана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до 21 червня 2021 року строком на три роки.

Зі змісту рішення вбачається, що позивачем було порушено правила перебування іноземних громадян на території України, у зв`язку з чим працівниками ГУ ДМС України в м. Києві було складено протокол про адміністративне правопорушення МКМ № 003048 від 21 червня 2018 року за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Положеннями ч. 1 ст. 203 КУпАП передбачена відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 батьками якого записані ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 16 лютого 2012 року.

31 жовтня 2012 року Марінським РВ ГУ ДМС України в Донецькій області ОСОБА_1 було видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 строком дії безстроково.

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_5 батько якого був записаний згідно ст. 135 СК України.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання незаконним та скасування рішення про примусове повернення громадянина Республіки Узбекистана ОСОБА_1 з України від 21 червня 2018 року в частині примусового повернення до країни походження та зобов`язання покинути територію України, оскільки позивача було затримано за порушення правил перебування іноземців в Україні, з огляду на те, що позивач не зареєстрував місце постійного проживання протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання, як того вимагає ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Крім того, позивач раніше, а саме 29 березня 2016 року, був притягнутий до адміністративної відповідальності за поручення ч. 1 ст. 203 КУпАП, а саме порушення ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». В подальшому, позивач дане порушення не усунув та 21 червня 2018 року був знову притягнутий до адміністративної відповідальності за аналогічне правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3 400,00 гривень. Позивач не надав ані відповідачу, ані суду доказів, які могли б спростувати обставини викладені в постанові ПР МКМ 003048 від 21 червня 2018 року та рішенні про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 21 червня 2018 року, що свідчить про те, що відповідачем не було допущено порушень діючого законодавства при прийнятті оскаржуваного позивачем рішення щодо примусового повернення і примусового видворення з України.

Крім того, згідно з пунктом 8 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23 квітня 2012 року № 353/271/150, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119, відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» забороняється примусово повертати і примусово видворяти іноземців до країн, де: їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або через політичні переконання; їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного чи внутрішнього збройного конфлікту, або систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

Вказаний перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012 (далі - Інструкція).

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

З аналізу норм діючого законодавства вбачається, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.

Встановлена частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень. Тобто, суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.

Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в частині другій статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а являється факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому, статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

За таких обставин, що при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону.

Частиною першою статті 26 Закону визначено, що іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Таким чином, суд вважає неправомірним рішення ГУ Державної міграційної служби України у м. Києві від 21.06.2018 року в частині заборони громадянину Республіки Узбекистан в`їзду на територію України строком на 3 роки, - оскільки в матеріалах справи відсутні докази притягнення позивача до адміністративної чи кримінальної відповідальності, та доказів вчинення позивачем проступку, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку. Тобто матеріали справи не містять докази, які свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки. При цьому, порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення, без необхідності заборони в`їзду в України у терміном на три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява громадянина ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження, підлягає до часткового адоволення.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 9, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 1, 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст. 2, 5, 6-11, 13-15, 72-79, 90, 241-246, 268-271, 288 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ухвалив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та за об`єднаним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження - задовольнити частково.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 21.06.2019 року в частині заборони в`їзду громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на територію України строком на 3 (три) роки до 21.06.2021 року.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а в разі його оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено 26 листопада 2019 року.

Суддя Н.О. Яровенко