Справа № 520/7678/19
Суддя: Донець Л.О.
Дата ухвалення: 2020-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 р. Справа № 520/7678/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Донець Л.О.,

Суддів: Кононенко З.О. , Гуцала М.І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.10.2019 по справі № 520/7678/19

за позовом ОСОБА_1

до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Холодногірському районі м. Харкова, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області,

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

06.08.2019, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служи України (далі - відповідач-1), Управління державної казначейської служби України у Холодногірському районі м. Харкова (далі - відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд стягнути з Державного бюджету України на користь позивача матеріальну шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним у розмірі 32763,90 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.10.2019 у справі №520/7678/19 позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 на користь позивача матеріальну шкоду, завдану Законом, що визнаний неконституційним, у розмірі 32763,90 грн.

Відповідач-1, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга відповідача-1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що рішенням Вищої ради юстиції від 19.12.2016 №3266/0/15-16 позивача звільнено з посади судді Оржонікідзевського районного суду м. Харкова у відставку.

Позивач перебуває на пенсійному обліку у Київському об`єднаному управління Пенсійного фонду України м. Харкова, як особа, що отримує довічне грошове утримання у розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-ІУ.

За змістом довідки Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова від 18.12.2018 про розмір призначеної та фактично нарахованої пенсії розмір утриманого податку та військового збору з січня 2017 року по лютий 2018 року склав - 32 763,90грн.

Суд першої інстанції, під час задоволення позову, дійшов до висновку, що внаслідок прийняття Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» порушено право позивача на майно, яке розглядається як автоматичне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні. Набувши право на відставку, позивачу має право очікувати отримання довічного грошового утримання у розмірі, визначеному законодавством на дату виникнення такого права.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконтитуційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст.164 ПК України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отриманих платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткування чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Свої позовні вимоги позивач обумовлює тим, що за період часу з 01.01.2017 по лютий 2018 з його грошового утримання здійсненні незаконні утримання коштів під час дії наведених приписів абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст.164 ПК України, які визнані неконституційними.

З огляду на це, позивач вважає що має право на отримання компенсації недоотриманих коштів в розмірі 32 763,90 грн в порядку ст.152 Конституції України, ст.ст.22, 1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України.

У відповідності до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

На підставі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно до ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

З огляду на аналіз наведених вище норм, колегія суддів погоджується з позицією апеляційної скарги про те, що стаття 22 ЦК України передбачає право на компенсацію збитків у результаті порушення саме цивільного права позивача, тоді як предметом даного спору є компенсація шкоди, у вигляді недоотриманого грошового забезпечення судді у відставці.

Колегія суддів, вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що положення ст.22 ЦК України слід застосовувати разом з правилами ст.1166 ЦК України та є видом деліктних зобов`язань.

Крім цього, колегія суддів вважає обґрунтованою позицію апеляційної скарги про те, що правила статті 1175 ЦК України передбачають певні умови для відшкодування за рахунок держави шкоди, зокрема, завдання шкоди в результаті прийняття відповідним суб`єктом влади нормативно-правового акту, та визнання його незаконним та скасування.

Так, наведені позивачем у позові підстави позову не містять посилань на порушення ним питання про визнання незаконними та скасування нормативно-правового акту саме відповідачів.

Колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції про вірне визначення позивачем відповідачем у справі саме держави в особі Державної казначейської служби України з посиланням на приписи постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами)».

У відповідності до змісту п.1 наведеної вище постанови Кабінету Міністрів України цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

З огляду на таке, колегія суддів вважає що дана постанова не регулює даний спір, оскільки стосується порядку виконання вже прийнятих рішень про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів та боржників.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Аналізуючи правила ч. 3 ст. 152 Конституції України, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність посилання на конкретний Закон, який би встановлював умови отримання матеріальної та моральної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними.

Позивачем не спростовується те, що чинне законодавство не містить такого закону.

З огляду на це, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги на те, що обов`язковою передумовою для виникнення у позивача такого права на відшкодування шкоди є наявність про це встановленої у Законі процедури присудження та сплати такої компенсації.

При цьому, колегія суддів вважає можливим застосувати приписи ухвали Європейського суду з прав людини від 30.09.2014 по заяві №54904/08 у справі Петльований проти України, які кажуть, що «суд зазначає, що відповідно до Цивільного кодексу питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у першому пункті статті 177, який містить слова «якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна». Подальші умови полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Той закон має також містити процедуру присудження та сплати такої компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Крім того, національні суди підтвердили, що за відсутності закону, який формулює такі положення, ніяке право на компенсацію не може виникнути згідно статті 1177, взятої окремо (для порівняння Klaus та Iouri Kiladze, згадуване вище параграфи 58-60). На додаток до цього, в даному випадку, як зауважили національні суди, умови, викладені у першому абзаці статті 1177, не дотримані. Оскільки заявник не мав достатньо мірою встановлену вимогу для цілей, передбачених статтею 1 Протоколу №1, він не може стверджувати, що він мав «законне сподівання» одержання будь-яких конкретних сум».

У відповідності до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що зміст позовної заяви та заперечення на апеляційну скаргу не містять інших правових підстав аніж наведені вище норми.

За вищевказаних обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що судом першої інстанції неправильно встановлені обставини справи та ухвалено судове рішення без додержання норм матеріального і процесуального права, тому судове рішення - підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служи України - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.10.2019 по справі № 520/7678/19 - скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.О. Донець
Судді З.О. Кононенко М.І. Гуцал