Справа № 280/5723/19
Суддя: Прасов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2020-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
08 січня 2020 року о/об 13 год. 30 хв.Справа № 280/5723/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Прасова О.О. при секретарі Новіковій Д.А., розглянувши у місті Запоріжжі за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
20.11.2019 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (надалі відповідач), в якому позивач просить суд: 1) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 29.03.2019 по 29.09.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 29.09.2019; 2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 зазначену грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій за період з 29.03.2019 по 29.09.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.09.2019; 3) стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення - 29.09.2019 по день подання вказаної позовної заяви - 20.11.2019, у розмірі 25665 грн. 24 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

У позові зазначено, що у старший солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 з 29.03.2019 по 29.09.2019 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді оператора-розвідника взводу управління 1 артилерійського дивізіону. В періоди з 22.06.2015 по 01.12.2016, з 03.04.2016 по 19.07.2016 та з 29.03.2017 по 31.10.2017, ОСОБА_1 в складі різних частин Збройних сил України приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей. У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 отримав статус учасника бойових дій та відповідне посвідчення серії НОМЕР_4 від 10.05.2016. З 29.09.2019 ОСОБА_1 звільнений з військової служби та виключений зі списків Військової частині НОМЕР_2 на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_2 №197-РС від 30.09.2019. Однак, в день звільнення з військової служби (29.09.2019) Військова частина НОМЕР_2 не здійснила повний розрахунок з ОСОБА_1 , не нарахувала та не виплатила належні йому види грошового забезпечення. Зокрема, Військовою частиною НОМЕР_2 не була надана додаткова відпустка учасника бойових дій, не здійснена її грошова компенсація. У зв`язку з чим, представник ОСОБА_1 , адвокат Луговий Б.В. 15.10.2019 звернувся до Військової частини НОМЕР_2 з адвокатським запитом з метою отримання інформації про факт надання ОСОБА_1 додаткової відпустки учасника бойових дій та довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці служби. На вказаний запит Військовою частиною НОМЕР_2 надано відповідь про відсутність законних підстав для виплати грошової компенсація за невикористану відпустку як учаснику бойових дій. Вказану бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Військової частини НОМЕР_2 , позивач вважає такою, яка не відповідає нормам діючого законодавства, а також грубо порушує законні права та інтереси ОСОБА_1 . Також, ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій.

Позивач, представник позивача підтримали позовні вимоги.

Відповідачем подано до суду відзив на позов, в якому зазначено, що спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли під час дії особливого періоду. У зв`язку з настанням особливого періоду, командир військової частини не мав права надавати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати. На виконання ст.19 Конституції України командир військової частини діяв в межах своїх посадових обов`язків та наданих йому повноважень. На військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. Тобто твердження позивача про стягнення з Військової частини НОМЕР_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення 29.09.2019 по день подання вказаної позовної заяви - 20.11.2019 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача є незаконним та безпідставним.

Представники відповідача проти позову заперечували.

Ухвалою судді від 25.11.2019 в адміністративній справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 23.12.2019.

Ухвалою суду від 23.12.2019 відкладено розгляд справи на 08.01.2020.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з`ясував наступне.

29.03.2019 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі ТВО Командира військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_2 укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, згідно з п.3 якого цей Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодження сторін на шість місяців.

У Витязі з Наказу т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30.09.2019 за №241 зазначено: «… Старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_3 , оператора-розвідника взводу управління 1 артилерійського дивізіону військової частини, звільнити у запас відповідно до пункту 2 підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року (зі змінами). З «29» вересня 2019 року виключити із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направити до Центрального об`єднаного міського військового комісаріату міста Запоріжжя. Щорічна основна відпустка за 2019 рік надавалась у кількості 13 діб з 08.07.2019 по 20.07.2019. …».

У листі від 21.10.2019 за №5037 Військової частини НОМЕР_2 на звернення представника позивача зазначено про відсутність підстав для виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій.

Згідно з Посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 10.05.2016, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Відповідно до Довідки Військової частини НОМЕР_2 від 10.12.2019 за №1766 нараховане позивачу грошове забезпечення становило: у серпні 2019 року 10729,07 грн.; у вересні 2019 року 10164,72 грн.

Позов підлягає частковому задоволенню враховуючи вище викладене та через наступне.

Згідно з п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до пп.1 п.1 ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється на: військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Таким чином, на позивача поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. (…).

Як зазначено у ст.16-2 Закону України «Про відпустки», учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

У п.19 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, згідно з п.17 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Відповідно до п.18 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Як зазначено у п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Враховуючи наведене, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткової соціальної відпуски.

Однак, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним служби.

Відповідач протилежного не довів.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом періоду служби військовослужбовця, в якому у нього виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період.

Тобто, особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яка може бути реалізована в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п.19 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у періоди, передбачені п.17 і п.18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.16-2 Закону України «Про відпустки».

У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

При цьому, підзаконні акти не можуть суперечити законам. У разу наявності суперечностей між нормами права підзаконного акту та закону, то застосуванню підлягають норми права передбачені законом, який має вищу юридичну силу.

Стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

Враховуючи наведене, посилання відповідача на неможливість проведення позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за минулі періоди часу є безпідставними.

Аналогічне застосування норм права здійснено Великою Палатою Верховного Суду при розгляді зразкової справи №620/4218/18 (Пз/9901/4/19) (провадження №11-550заі19) у постанові від 21.08.2019.

У письмових поясненнях наданих до суду представник позивача уточнив розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зазначив суму 24990,00 грн. Тобто, вказана сума є меншою ніж заявлена у позові.

Однак, суд частково не погоджується з розрахунком наведеним у письмових поясненнях представника позивача.

Так, представник позивача вирахував середньоденне грошове забезпечення позивача, яке становить 490,00 грн.

При цьому, сума 490,00 грн. вирахувана з кількості робочих днів за два останні місяці (42 робочі дні).

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні дорівнює 18130,00 грн. (18130,00 грн. = 490,00 грн. х 37 робочих днів).

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпПУ) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст.117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд звертає увагу, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби в Збройних Силах України (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими військовослужбовцем, а відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум не врегульовано, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст.116, 117 КЗпПУ як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Збройних Силах України.

Аналогічне застосування норм права здійснено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду при розгляді справи №813/1180/18 (адміністративне провадження №К/9901/63389/18) у постанові від 03.10.2019.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1 ст.9 КАС України).

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню. Доводи позивача та відповідача частково не приймаються судом до уваги виходячи з вище зазначеного.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст.132 КАС України).

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч.1 ст.143 КАС України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 77, 132, 139, 143, 243-246 КАС України, суд,
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 29.03.2019 по 29.09.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 29.09.2019.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій за період з 29.03.2019 по 29.09.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 29.09.2019.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з наступного дня після звільнення - 30.09.2019 по день подання позовної заяви по даній справі - 20.11.2019, у розмірі 18130 грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

В іншій частині позову відмовити.

У стягненні з відповідача судових витрат відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Повний текст судового рішення складено 08.01.2020.

Суддя О.О. Прасов