Справа № 120/53/20-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2020-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

м. Вінниця

08 січня 2020 р. Справа № 120/53/20-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Слободонюк Михайло Васильович, перевіривши матеріали позовної заяви Закритого акціонерного товариства "Антарес" до Державного нотаріуса Літинської державної нотаріальної контори Вінницької області Гуменюк Наталі Петрівни про визнання незаконною відмову у скасуванні запису та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

03.01.2020 року Закрите акціонерне товариство «Антарес» звернулося до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Державного нотаріуса Літинської державної нотаріальної контори Вінницької області Гуменюк Наталі Петрівни про визнання незаконною відмову у скасуванні запису з реєстраційним номером 679504 від 13.03.2008 року та зобов`язання відповідача внести зміни до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна шляхом вилучення запису з реєстраційним номером 679504 від 17.03.2008 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №187100423 від 31.10.2019 року, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є запис з реєстраційним номером 679504 від 17.03.2008 року, зроблений відповідачем про те, що комплекс готелю та котельні, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого вказаний позивач ЗАТ «Антарес», перебуває під забороною на підстави ухвали б/н Літинського районного суду від 13.06.2007 року.

Як вказує позивач, відповідний запис про обтяження у Реєстрі був здійснений відповідачем помилково, оскільки такої ухвали Літинським районним судом не виносилось і такого документа у реєстраційній справі не має.

На переконання позивача, відмова відповідача у виправленні відповідної помилки є незаконною та такою, що порушує право товариства на вільне володіння та розпорядження своїм майном. При цьому, позивач керуючись положеннями абз. 3 частини 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якими передбачено, що у разі, якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду, і звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Ознайомившись з позовною заявою і доданими до неї матеріалами, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення поняття суб`єкта владних повноважень міститься у пункті 7 частини першої статті 4 КАС України, згідно якої суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 12 червня 2019 року (справа № 344/10480/16-а), від 04 червня 2019 (справа №826/4204/18), публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Тобто, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами щодо їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги цього суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі N 914/2006/17.

Так, у вищезазначених постановах Великої Палати Верховного Суду зазначено, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Поряд з цим, приватноправові відносини відрізняються від публічно-правових наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, визначений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Тому, в разі якщо особа вбачає порушення своїх прав, свобод та інтересів у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними і такі наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин та/або мають майновий характер чи пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) цих рішень, дій чи бездіяльності є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Такий же правовий висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 24.12.2019 року по справі № 826/2419/16.

Зі змісту позовних вимог та обставин, якими позивач їх обґрунтовує, вбачається, що звернення позивача до суду спрямоване не стільки на оскарження відмови (дій) відповідача щодо розгляду його заяви, як на скасування запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 679504 від 17.03.2008 року, вчиненому на підставі ухвали Літинського районного суду від 13.06.2007 року.

При цьому, як слідує із долучених до позовної заяви доказів, оскаржуваний реєстраційний запис вчинений відповідачем саме в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ЗАТ «Антарес» про визнання недійсними позачергових загальних зборів і рішення зборів, по якій Літинським районним судом винесено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.

Відповідно до визначення, що міститься у статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у редакції, чинній на час внесення спірного реєстраційного запису (17.03.2008р.), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Як зазначено у частині першій статті 18, частині першій статті 23 цього Закону у редакції, чинній на час внесення спірного реєстраційного запису (17.03.2008р.), державна реєстрація обмеження права на нерухоме майно проводиться на підставі заяви особи, на користь якої встановлено обмеження, якщо інше не передбачено договором або законом. Державна реєстрація обмежень речових прав на нерухоме майно проводиться органом державної реєстрації прав на підставі, зокрема, ухвали суду про забезпечення позову.

Тобто, державна реєстрація прав, зокрема і їх обмежень, проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою та відповідної ухвали суду про забезпечення позову. Відповідно, відносини у сфері державної реєстрації виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Отже, оскаржувані реєстраційні дії та запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17.03.2008 року № 6793504 внесений реєстратором саме в межах розгляду цивільного спору між фізичними особами та ЗАТ «Антарес» і такі заходи були спрямовані саме задля забезпечення відповідного спору.

Таким чином, спірні правовідносини в межах яких мало місце забезпечення позову та внесення запису про заборону відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі ухвали суду від 13.06.2007 року, були пов`язані із спором щодо майна ЗАТ «Антарес», який виник між відповідними особами - засновниками ЗАТ «Антарес» та самим товариством, і ці заходи були діючими на момент розгляду такої справи, тобто виконували свою функцію, що випливає зі змісту долученого до матеріалів позову листа Літинської державної нотаріальної контори від 05.12.2019 року №1971/02-32.

В той же час внесення змін до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна шляхом вилучення запису за реєстраційним № 679504 від 17.03.2008 року чи скасування такого запису безпосередньо буде мати вплив на зміст і стан речового права позивача чи інших осіб (третіх осіб) на користь яких таке забезпечення позову існувало.

В даному випадку доводи позивача про те, що відповідний реєстраційний запис № 679504 від 17.03.2008 року є помилковим, так як підстави його внесення - ухвали Літинського районного суду від 13.06.2007 року не існує, не змінює характер та суть даного спору. Так, суд звертає увагу на те, що сам відповідач підтверджує у своєму листі від 05.12.2019 року факт існування ухвали Літинського районного суду Вінницької області від 12.06.2017 року, на виконання якої внесені відомості про арешт майна ЗАТ «Антарес» до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, з зазначенням підстави для такого внесення - ухвали суду від 13.06.2007р. Наразі жодних доказів про те, що арешт за ухвалою Літинського районного суду від 12.06.2007 року є припиненим, чи ухвали цього ж суду від 13.06.2007 року в межах розгляду тієї ж справи не існує, позивачем до позовної заяви надано не було.

Відтак, незважаючи на те, що позивач доводить неправомірність дій державного нотаріуса щодо відмови у скасуванні запису з реєстраційним номером 679504 від 17.03.2008 року про обтяження на нерухоме майно, питання встановлення дійсного власника спірного майна - комплексу готелю та котельні, що розташованого в смт . Літин АДРЕСА_1 , обов`язково постане перед судом, який вирішуватиме цей спір. Крім того, в обов`язковому порядку в межах цього спору постане питання і щодо дослідження обставин розгляду Літинським районним судом цивільної справи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ЗАТ «Антарес» про визнання недійсними позачергових загальних зборів та скасування рішення; обставини та підстави вжиття заходів забезпечення позову в межах цієї справи та виконання таких заходів.

Тобто, вирішення спору щодо підстав та порядку вчинення державним нотаріусом, як реєстратором, спірного запису за реєстраційним номером 679504 від 17.03.2008 року є наслідком реалізації сторонами у справі чи іншими особами прав на нерухоме майно, яке було предметом іншого (цивільного спору), в межах якого була вчинена оскаржувана реєстраційна дія.

Велика Палата Верховного Суду приймаючи у подібних правовідносинах постанову від 04.09.2018 р. у справі N 823/2042/16 прийшла до висновку, що оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2018 р. у справі 820/3534/17 дійшла висновку, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

У іншій постанові від 05.12.2018 р. по справі 757/1660/17ц Велика Палата Верховного Суду вирішила, що розгляд одного спору про право на нерухоме майно або про його обтяження чи вирішення цього спору за правилами цивільного або господарського судочинства не є підставою вважати публічно-правовим і розглядати за правилами адміністративного судочинства інший спір - про скасування рішення чи запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно або його обтяження, прийнятого державним реєстратором чи внесеного ним до відповідного державного реєстру на користь одного з учасників цивільної або господарської справи під час її розгляду чи після її вирішення. Ці спори залежно від суб`єктного складу теж мають розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20.07.2006 року в справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

Виходячи з положень пункту 7 частини 1 статті 4, пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 19 ЦПК України, а господарських - в статті 20 ГПК України. Зокрема, пунктом 6 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно, реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

При цьому, згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Виходячи із вищенаведеного суд вважає, що даний спір щодо скасування запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17.03.2008 року № 6793504, який внесений реєстратором саме в межах розгляду цивільного спору між фізичними особами та ЗАТ «Антарес» та стосується прав на відповідне нерухоме майно, не є публічно-правовим, а тому юрисдикція адміністративних судів, що встановлена статтею 19 КАС України, на нього не поширюється.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що залежно від суб`єктного складу учасників справи судовий захист порушених прав позивача слід здійснювати за правилами цивільного (господарського) судочинства, що в свою чергу виключає можливість розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства, та є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Керуючись ст. 2, 19, 170, 243, 248, 256 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Закритого акціонерного товариства «Антарес» до Державного нотаріуса Літинської державної нотаріальної контори Вінницької області Гуменюк Наталі Петрівни про визнання незаконною відмову у скасуванні запису та зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснити позивачу, що захист порушеного права має відбуватись за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу учасників справи.

Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами надіслати позивачу.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович