Справа № 140/3257/19
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2020-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2020 року ЛуцькСправа № 140/3257/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідач 2) про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення з 01.07.2016 року по 25.10.2016 року включно, з 10.11.2017 року по 30.11.2018 року включно та з 01.03.2019 року по 01.08.2019 року включно; визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення з 25.10.2016 року по 10.11.2017 року включно; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року по 25.10.2016 року включно, з 10.11.2017 року по 30.11.2018 року включно та з 01.03.2019 року по 01.08.2019 року; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 25.10.2016 року по 10.11.2017 року включно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу за контрактом в структурних підрозділах Державної прикордонної служби України. Зокрема вказує, що в період з 31.03.2004 року по 25.10.2016 року та з 10.11.2017 року по 01.08.2019 року проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_5 , у свою чергу, у період з 25.10.2016 року по 10.11.2017 року у Краматорському прикордонному загоні. ОСОБА_1 зазначає, що звернувся до Луцького прикордонного загону з рапортом щодо інформування його про фактичний стан нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби у відповідача 1, на що отримав лист, в якому зазначено що позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року по 25.10.2016 року та з 10.11.2017 року по 30.11.2018 року включно та з 01.03.2019 року по 01.08.2019 року.

Крім того, ОСОБА_1 вказує, що звертався з заявою до ІНФОРМАЦІЯ_6 про інформування чи здійснювалось йому нарахування та виплата індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби у відповідача 2, на що отримав відповідь, що індексація грошового забезпечення за період з 25.10.2016 року по 10.11.2017 року не була нарахована та виплачена у зв`язку з відсутністю кошторисних призначень, передбачених на виплату індексації грошового забезпечення військовослужбовцям. Позивач вважає бездіяльність відповідачів щодо невиплати індексації грошового забезпечення протиправною та такою, що суперечить чинному законодавству, оскільки проведення індексації у зв`язку із зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Ухвалою судді від 11.11.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

Представник відповідача 1 у відзиві на позовну заяву вважає позовну заяву безпідставною та необґрунтованою, оскільки у зв`язку із зміною законодавства щодо порядку індексації грошових доходів населення, норми та положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. У зв`язку з цим, з урахуванням джерела коштів на проведення індексації у межах фінансових ресурсів та за відсутності бюджетних надходжень Луцьким прикордонним загоном, як бюджетною установою, нарахування та виплата індексації позивачу в періоди з 01.07.2016 року по 22.10.2016 року, з 10.11.2017 року по 31.11.2018 року включно не здійснювалась.

Крім того, представник відповідача 1 зазначає, що з 23.10.2016 року по 25.10.2016 року згідно матеріалів адміністративної справи позивач не перебував на грошовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_1 та не був військовослужбовцем Луцького прикордонного загону в цей час. У свою чергу, згідно довідки фінансово-економічного відділу та особистих карток грошового забезпечення, позивачу за період з 01.03.2019 року по 01.08.2019 року індексація грошового забезпечення була нарахована та виплачені у серпні 2019 року. З наведених підстав представник відповідача 1 просив у задоволенні позову відмовити повністю.

У відповіді на відзив від 26.11.2019 року позивач наведені представником відповідача 1 міркування та аргументи не визнає, вважає їх необґрунтованими і безпідставними та такими, що не відповідають чинному законодавству. Крім того, беручи до уваги інформацію надану відповідачем 25.11.2019 року щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ( в якій зазначена інформація по кожному місяцю та року, конкретна сума нарахування та виплата індексації грошового забезпечення чи відсутність такої), а саме, що індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась з 01.07.2015 року по 30.11.2018 року включно, з викладеною обставиною щодо визначення терміну відповідачем, погоджується. А тому, в результаті уточнення, ОСОБА_1 . Луцьким прикордонним загоном не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення з 01.07.2016 року по 22.10.2016 року включно та з 10.11.2017 року 30.11.2018 року включно.

У відзиві на позовну заяву від 09.12.2019 року представник відповідача 2 викладені в позовній заяві вимоги вважає безпідставними та такими, що не відповідають дійсності та не ґрунтуються на законодавстві, оскільки статтею 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. У свою чергу, кошторисними призначеннями Державної прикордонної служби України з липня 2015 року не передбачено виплата індексації грошових доходів персоналу. А тому, позивачу індексація з 25.10.2016 року по 06.11.2017 року Краматорським прикордонним загоном не нараховувалась.

Крім того, представник відповідача 2 зауважує, що головним розпорядником коштів є Міністерство внутрішніх справ України, а Краматорський прикордонний загін є лише розпорядником коштів 3 рівня. Звертає увагу суду, що відповідач 2 діяв суто у межах і спосіб наданих йому повноважень, оскільки Краматорський прикордонний загін не може здійснити виплату коштів при відсутності у нього відповідних асигнувань, які повинні бути передбачені і державним бюджетом України. З наведених підстав представник відповідача 2 просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

У відповіді на відзив від 09.12.2019 року позивач наведені представник відповідача 2 міркування та аргументи у відзиві не визнає, вважає їх необґрунтованими і безпідставними та такими, що не відповідають чинному законодавству, оскільки індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку з зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Згідно витягу з начальника Луцького прикордонного закону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 19.10.2016 року №242-ос «По особовому складу» майора ОСОБА_1 виключено зі списків частини та усіх видів забезпечення з 22.10.2016 року (а.с.40).

Як вбачається з витягу з наказу начальника Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 25.10.2016 року № 432-ОС «По особовому складу», майора ОСОБА_1 зараховано з 25.10.2016 року до списку особового складу загону, поставлено на всі види забезпечення (а.с.22).

Відповідно до витягу з наказу начальника Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 06.11.2017 року року № 395-ОС «По особовому складу», майора ОСОБА_1 , начальника відділення пожежної безпеки відділу персоналу, який наказом Голови Державної прикордонної служби України від 10.10.2017 року №1034-ОС зарахований у розпорядження начальника Північного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України (м. Житомир) та вибуває для подальшого проходження служби з 08.11.2017 року виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення (а.с.23).

Згідно витягу з наказу начальника 6 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 10.11.2017 року №260-ос «По особовому складу» майора ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу та поставлено на всі види забезпечення (а.с.41).

Як вбачається з витягу з наказу начальника 6 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 01.08.2019 року №408-ос «Про особовий склад» майора ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення (а.с.42).

Крім того, довідкою від 04.09.2019 року №30/667 підтверджується, що ОСОБА_1 дійсно проходив військову службу в Луцькому прикордонному загоні в періоди з 26.01.1994 року по 15.09.1994 року, з 05.05.2001 року по 10.07.2003 року, з 31.03.2004 року по 05.10.2016 року, з 10.11.2017 року по 01.08.2019 року (а.с.12).

Як вбачається з довідки Луцького прикордонного загону в кошторисних призначеннях Державної прикордонної служби України видатки були передбачені у 2015 році з січня по червень включно (нарахування та виплата за вказаний період здійснювалась у листопаді-грудні 2015 року). Починаючи з липня 2015 року (2016, 2017) та до грудня 2018 року, видатки на виплату індексації не передбачені, у зв`язку з цим нарахування та виплата індексації не здійснювалась (а.с.16).

Листом від 11.09.2019 року відповідач 2 повідомив позивача, що кошторисними призначеннями військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України не передбачено виплату індексації грошового забезпечення військовослужбовцям з липня 2015 року, відповідно за період служби з жовтня 2016 року по листопад 2017 року індексація грошового забезпечення не виплачувалась (а.с.24-25).

Вважаючи бездіяльність відповідачів щодо невиплати індексації грошового забезпечення протиправною, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 року № 2017-III законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Статтею 19 Закону № 2017-III передбачено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частини друга і третя статті 9 Закону № 2011-XII).

Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.2001 року № 1282-ХІІ (далі - Закон № 1282-ХІІ) визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Як визначено статтею 1 Закону № 1282-XII, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

За приписами статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Статтею 4 Закону № 1282-XII встановлено підстави для проведення індексації, зокрема, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Законом України від 24.12.2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» у частині першій статті 4 Закону № 1282-XII цифри «101» замінено цифрами «103».

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Приписами частини другої статті 5 Закону № 1282-XII передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Відповідно до статті 6 Закону № 1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з статтею 9 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюються на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (далі Порядок № 1078).

Як встановлено пунктом 1-1 Порядку № 1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету (пункт 6 Порядку № 1078).

Отже, на підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності, покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Суд не погоджується з посиланнями відповідачів 1 та 2 01.07.201 року по 22.10.2016 року на пункт 6 Порядку № 1078 та статтю 5 Закону № 1282-XII, якими визначено, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, як на підтвердження правомірності своїх дій по не виплаті позивачу індексації грошового забезпечення, оскільки невиплата індексації є обмеженням права позивача на оплату праці та не може залежати від наявності або відсутності фінансових ресурсів бюджету.

Положеннями Закону № 1282-XII та Порядку № 1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться, вищевказаними нормативно-правовими актами, у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Як вбачається з матеріалів справи, єдиною підставою для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, за період з 01.07.2016 року по 22.10.2016 року, з 25.10.2016 року по 10.11.2017 року та 10.11.2017 року по 30.11.2018 року (з урахуванням уточнень) стала відсутність коштів для виплати індексації грошового забезпечення. Однак, ні відповідачем 1, ні відповідачем 2 не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Луцький та Краматорський прикордонні загони, кошти на індексацію грошового забезпечення за вказаний період були відсутні.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.12.2018 року у справі №825/874/17.

Крім того, відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При цьому, суд при розгляді даної справи враховує практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Таким чином, вказані представниками відповідачів 1 та 2 обставини не позбавляють їх обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Луцького прикордонного загону щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року по 22.10.2016 року включно та з 10.11.2017 року по 30.11.2018 року включно, з урахуванням уточнень від 26.11.2019 року, та зобов`язання Луцький прикордонний загін нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2016 року по 22.10.2016 року включно та з 10.11.2017 року по 30.11.2018 року включно підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Краматорського прикордонного загону щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення з 25.10.2016 року по 10.11.2017 року включно та зобов`язання Краматорський прикордонний загін нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 25.10.2016 року по 10.11.2017 року включно, то вони підлягають до часткового задоволення, а саме необхідно визнати протиправною бездіяльність Краматорського прикордонного загону щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення з 25.10.2016 року по 08.11.2017 року включно та зобов`язання Краматорський прикордонний загін нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 25.10.2016 року по 08.11.2017 року включно.

Суд звертає увагу, що відповідно до витягу з наказу начальника Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 06.11.2017 року № 395-ОС «По особовому складу», майора ОСОБА_1 саме з 08.11.2017 року виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення (а.с.23), а не з 10.11.2017 року.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачі в ході розгляду справи не довели правомірності своєї бездіяльності в частині невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, а відтак позов обґрунтований та підлягає до часткового задоволення.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 257, 262 КАС України, на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 липня 2016 року по 22 жовтня 2016 року включно та з 10 листопада 2017 року по 30 листопада 2018 року включно.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_1 код, ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01 липня 2016 року по 22 жовтня 2016 року включно та з 10 листопада 2017 року по 30 листопада 2018 року включно.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 25 жовтня 2016 року по 08 листопада 2017 року включно.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_3 , ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) індексацію грошового забезпечення за період з 25 жовтня 2016 року по 08 листопада 2017 року включно.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя О. О. Андрусенко