Справа № 120/2957/19-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2020-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 січня 2020 р. Справа № 120/2957/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Чернюк Алли Юріївни, розглянувши у письмовому проваджені в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (, адреса: вул. Пирогова, 135-А, м. Вінниця, Вінницька область, 21037)

до: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 )

про: стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (, адреса: вул. Пирогова, 135-А, м. Вінниця, Вінницька область, 21037) з адміністративним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідачем не забезпечено встановленого нормативу одного робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю та не сплачено адміністративно-господарських санкцій у розмірі 19672,22 грн., що зумовило нарахування пені у розмірі 1734,60 грн. Вказана заборгованість у добровільному порядку відповідачем не сплачена, а тому позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 18.09.2019 року позовну заяву Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишено без руху та встановлено строк для усунення її недоліків, шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням поважності пропуску цього строку.

03.10.2019 року на адресу суду від представника Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів надійшло клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку звернення до суду. В обґрунтування вказаного клопотання позивач зазначає, що причиною пропуску встановленого строку звернення до суду стала відсутність фінансування на сплату судового збору.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року поновлено Вінницькому обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів строк звернення до суду з адміністративним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

22.10.2019 року на адресу суду від відповідача надійшла заява про відвід судді.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 23.10.2019 року визнано заяву відповідача про відвід судді необґрунтованою. Зупинено провадження у даній адміністративній справі до вирішення питання про відвід судді та передано справу для вирішення вказаного питання у порядку, встановленому статтею 31 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 24.10.2019 року у задоволенні заяви про відвід від участі у справі № 120/2957/19-а головуючої судді Чернюк Алли Юріївни відмовлено.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 30.10.2019 року провадження у даній адміністративній справі поновлено.

30.10.2019 року на адресу суду від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 повторно надійшла заява про відвід судді. Подана заява вмотивована наявністю у відповідача сумніву щодо неупередженості та об`єктивності судді під час вирішення питання про поновлення позивачу строку звернення до адміністративного суду, оскільки зміст ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року не містить посилань на жодні відповідні та належні докази підтвердження поважності причин пропуску встановленого строку.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 30.10.2019 року визнано заяву відповідача про відвід судді необґрунтованою. Зупинено провадження у даній адміністративній справі до вирішення питання про відвід судді та передано справу для вирішення вказаного питання у порядку, встановленому статтею 31 КАС України.

01.11.2019 року на адресу суду від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що протягом 2018 року, у передбачений законодавством спосіб, відповідач створила вакансію для працевлаштування людей з інвалідністю, подала звітність форми № 3-ПН та повідомила про наявність відповідної вакансії центр зайнятості. Крім того, відповідач наголошує, що своєчасно подала звітність форми № 10-ПІ, діяла сумлінно та жодній особі з інвалідністю не відмовила у працевлаштуванні, а також приймала участь у міні-ярмарках вакансій для працевлаштування людей з інвалідністю та у семінарах на дану тему. Таким чином, на думку відповідача, нею виконані зобов`язання, що виникають відповідно до вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", а тому підстави для застосування до неї адміністративно-господарських санкцій відсутні.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 04.11.2019 року у задоволенні заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про відвід судді відмовлено та передано адміністративну справу № 120/2957/19-а для продовження розгляду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 11.11.2019 року провадження у даній адміністративній справі поновлено.

26.11.2019 року позивачем надано до суду клопотання про витребування з Фонду соціального захисту інвалідів офіційної інформації щодо вчинення або не вчинення позивачем дій, направлених на завчасне отримання коштів на сплату судового збору при виконанні відповідної бюджетної програми у період часу як до, так і протягом періоду з 16.04.2019 року по 16.07.2019 року, а також офіційної інформації (відомостей) з Державної казначейської служби України щодо реальної можливості здійснити фінансування відповідних видатків у зазначений період часу.

Вирішуючи питання щодо необхідності витребування доказів, суд зазначає наступне.

За змістом статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За правилами статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що предмет доказування в адміністративному судочинстві - це система (сукупність) фактичних обставин, що підлягають доказуванню в адміністративній справі для її правильного вирішення; це сукупність фактів, що мають матеріально-правове значення, тобто юридичні факти, встановлення яких необхідне для винесення судом законного й обґрунтованого рішення в адміністративній справі. Це факти, з наявністю або відсутністю яких закон пов`язує можливість виникнення, зміни або припинення правових відносин між їх суб`єктами. Усі юридично значущі факти, що входять до предмета доказування в адміністративній справі, утворюють фактичний склад у справі, який формується, виходячи з підстав позову і заперечень відповідача, а також із застосовуваних норм матеріального права.

Із предметом доказування тісно пов`язане інше поняття, яке також є інструментом забезпечення оцінки всебічності, повноти, об`єктивності дослідження обставин справи. Йдеться про такі межі останнього, які забезпечують повне й достовірне встановлення всіх обставин, що можуть мати значення у справі. Інакше кажучи, межі доказування - це необхідна й достатня сукупність доказів.

Під предметом спору розуміється об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем. Предметом позову є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті. Предметом позову фактично є позовні вимоги.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що клопотання відповідача про витребування доказів не підлягає задоволенню, оскільки зазначені докази не стосуються предмета доказування, а відповідачем не обґрунтована належність конкретного доказу для заперечення заявлених позовних вимог. При цьому, доказів, наявних у матеріалах справи, цілком достатньо для повного, всебічного, об`єктивного розгляду адміністративної справи, а також з`ясування усіх обставин, що мають значення для вирішення даної справи, у зв`язку з чим необхідність у витребуванні вказаних відповідачем доказів відсутня.

Окрім цього, 27.11.2019 року на адресу суду від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Надаючи оцінку вказаному клопотанню, суд зазначає, що з наданих позивачем доказів вбачається, що кошти, необхідні йому для покриття судових витрат, було виділено (розподілено) Фондом соціального захисту інвалідів лише 12.08.2019, і лише відтоді у позивача з`явилися необхідні бюджетні асигнування для сплати судового збору за подання до суду позовної заяви.

При цьому, судом також враховано, що відсутність у суб`єкта владних повноважень коштів для сплати судового збору при зверненні до адміністративного суду, як правило, не визнається судом тією обставиною, що дає достатні підстави для звільнення від сплати судового збору або відстрочення (розстрочення) його сплати.

Відтак, ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року клопотання представника Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про поновлення строку звернення до адміністративного суду задоволено та поновлено строк звернення до суду з адміністративним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

У зв`язку з наведеним, виходячи зі змісту поданої заяви та доводів, наведених відповідачем на її обґрунтування, суд доходить висновку про її необґрунтованість, а тому не вбачає підстав для її задоволення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебуває на обліку в Вінницькому обласному відділенні Фонду соціального захисту як суб`єкт господарської діяльності, яка у своїй діяльності використовує найману працю.

Згідно з даними поданого відповідачем до Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік, середньооблікова чисельність штатних працівників становить - 9 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" - 1 особа.

Оскільки, у даному випадку, відповідач не забезпечив встановленого нормативу одного робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю та не сплатив адміністративно-господарські санкції, Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з вимогами про їх стягнення, а також про стягнення нарахованої пені у загальному розмірі 21406,82 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами є Закон України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".

Статтею 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно зі статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 9 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.

Відповідно до пункту 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 31.01.2007 року № 70, інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Згідно зі статтею 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до статті 18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна. Рішення про визнання особи з інвалідністю безробітною і взяття її на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання особи з інвалідністю на підставі поданих нею рекомендацій МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Наведене свідчить про те, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком здійснювати підбір та працевлаштовувати осіб з інвалідністю на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на державну службу зайнятості.

Даний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 26.06.2018 у справі № 806/1368/17, від 08.08.2019 у справі № 805/1436/16-а, яка є обов`язковою для врахування судами при застосування подібних норм права.

Разом із тим, на суб`єктів господарської діяльності хоч і не покладається обов`язок працевлаштовувати осіб з інвалідністю, але покладається обов`язок створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування осіб з інвалідністю.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії).

Отже, своєчасно та у повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії суб`єкт господарської діяльності, фактично, вживає усіх залежних від нього, передбачених чинним законодавством, заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до форми 10-ПІ "Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів" за 2018 рік, що надавався відповідачем до Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу становила 9 осіб, серед яких, за даними звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів, відсутні особи, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність.

Наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31.05.2013 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.06.2013 року за № 988/23520, затверджено форму статистичної звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", та порядок її подання.

На час спірних правовідносин законодавство не встановлювало обов`язку суб`єктів господарської діяльності подавати форму 3-ПН щомісячно чи з будь-якою іншою періодичністю.

З матеріалів справи встановлено, що відповідачем у 2018 році була створена необхідна кількість робочих місць для осіб з інвалідністю та проінформовано про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів, шляхом подання звітів за формою 3-ПН протягом 2018 року.

Листом Вінницького міського центру зайнятості № 04-17/1874-19 від 12.06.2019 року підтверджується, що протягом 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 надавала звіти про попит на робочу силу (вакансії) для осіб з інвалідністю. При цьому, відповідач приймала участь у міні-ярмарці вакансій для працевлаштування людей з інвалідністю та у семінарах на тему "Працевлаштування людей з інвалідністю".

Як встановлено судом, у червні 2018 року Вінницький міський центр зайнятості, згідно з поданою відповідачем вакансією, скеровував до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 для працевлаштування особу з інвалідністю - ОСОБА_2 , однак від запропонованої роботи особа самостійно відмовилась.

Викладене свідчить про виконання відповідачем вимог щодо створення робочих місць, відповідно до нормативів встановлених статтею 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", та належне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць та потребу у направленні центром зайнятості осіб з інвалідністю для працевлаштування.

Також суд враховує, що позивач, як суб`єкт владних повноважень, не надав жодних доказів на підтвердження того, що відповідач протягом 2018 року не створив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю або неправомірно відмовив таким особам у прийнятті на роботу.

Згідно з частиною першою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

Адміністративно-господарська відповідальність, передбачена статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", за своєю правовою природою є господарсько-правовою відповідальністю. Підставою для застосування такої відповідальності учасника господарських відносин, згідно з частиною 1 статті 218 Господарського кодексу України, є вчинене роботодавцем правопорушення в сфері господарювання. Відповідно до частини другої зазначеної статті учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже для стягнення (сплати) передбачених статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" адміністративно-господарських санкцій обов`язковою умовою є наявність вини особи в спричиненому нею правопорушенні.

Судом встановлено, що відповідачем були виконані вимоги Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю та прийняття заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю. Доказів, які б свідчили про те, що відповідач відмовляла у прийнятті на роботу осіб з інвалідністю, які безпосередньо зверталися до суб`єкта господарської діяльності, або які були направлені до відповідача для працевлаштування, позивачем не були представлені та у справі відсутні.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адміністративно-господарських санкцій нормативно та документально необґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

З урахуванням положень статті 139 КАС України питання про розподіл судових витрат у справі не вирішується.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (, адреса: вул. Пирогова, 135-А, м. Вінниця, Вінницька область, 21037);

Відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Рішення у повному обсязі виготовлене: 10.01.2020 року

Суддя Чернюк Алла Юріївна Юріївна