Справа № 263/5781/16-а
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2020-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

09 січня 2020 року

м. Київ

справа № 263/5781/16-а

адміністративне провадження № К/9901/36831/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду :

Судді-доповідача Саприкіної І. В.,

суддів Коваленко Н. В., Кравчука В. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду (колегія у складі головуючого судді Блохіна А. А., суддів Гаврищук Т. Г., Сухарька М. Г.) від 15 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про скасування рішення про передачу у власність самовільно зайнятої земельної ділянки,

УСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя з позовом до Маріупольської міської ради (далі - Маріупольська міськрада), третя особа - ОСОБА_2 , у якому з урахуванням збільшення позовних вимог просив:

- визнати протиправними дії відповідача стосовно прийняття рішення від 03 березня 2016 року № 7/5-203 про передачу ОСОБА_2 у власність земельну ділянку (кадастровий номер :01:022:0665) площею 0,0549 га на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- скасувати п. 64.3.2 рішення Маріупольської міськради від 03 березня 2016 року № 7/5-203;

- скасувати п. 3.7. рішення Маріупольської міськради та її виконавчого комітету від 03 квітня 1996 року № 77/14 стосовно ОСОБА_3 , визнати створення і підписання додаткового акту погодження меж земельної ділянки від 06 липня 2015 року таким, що не відповідає нормам чинного законодавства.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він є землекористувачем земельної ділянки загальною площею 934,35 м2 на АДРЕСА_2 . Зазначена земельна ділянка межує із земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , що знаходиться в користуванні ОСОБА_2 , яка, на думку позивача, самовільно зайняла частину його земельної ділянки площею 135 м2,розміром 27х5 (п.м) і незаконно встановила паркан на захопленій території.

За позицією позивача, Маріупольська міськрада протиправно прийняла рішення від 03 березня 2016 року № 7/5-203 щодо передання ОСОБА_2 у власність земельну ділянку (кадастровий номер :01:022:0665) площею 0,0549 га на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, оскільки частина даної земельної ділянки знаходиться в його користуванні.

Жовтневий районний суд м. Маріуполя від 27 січня 2017 року відмовив у задоволені позову.

Донецький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 15 березня 2017 року скасував постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27 січня 2017 року і закрив провадження у цій справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції, чинній на момент постановлення зазначеної ухвали, оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цей спір має розглядатися у порядку Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Не погоджуючись з таким судовим рішенням апеляційного суду, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2017 року і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції з підстав невірного застосування судом норм процесуального права, що стосуються визначення предметної юрисдикції.

На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що вказаний спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів, оскільки позивач не оскаржує право власності третьої особи на земельну ділянку (кадастровий номер :01:022:0665) площею 0,0549 га на АДРЕСА_1 , а правовідносини у цій справі стосуються виключно правомірності винесеного рішення суб`єкта владних повноважень.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 12 квітня 2017 року відкрив касаційне провадження у цій справі.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Відповідно до підп. 4 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду ухвалою від 08 січня 2020 року призначив цю справу до розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 341 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів встановила таке.

Як убачається з матеріалів справи, позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 травня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за

№ 1-962, належить житловий будинок з належними до нього побудовами подвір`я на АДРЕСА_2 на земельній ділянці Маріупольської міськради.

Судами попередніх інстанцій установлено, що в правовстановлюючих документах на вказаний вище житловий будинок зазначено, що земельна ділянка, на якій знаходиться об`єкт спадкування, належить Маріупольській міськраді. Крім того, позивач не звертався до органів самоврядування з заявою про надання йому в користування (оренду) цю земельну ділянку.

З матеріалів справи також убачається, що згідно з витягом з протоколу засідання виконкому Орджонікідзевської районної ради депутатів трудящих від 24 квітня 1954 року № 9 ОСОБА_4 для будівництва будинку була надана земельна ділянка на АДРЕСА_1 площею 400 м2.

Зазначена ділянка була вилучена на підставі заяви ОСОБА_5 про відмову від частини земельної ділянки площею 575 м2.

Крім того, 24 грудня 1997 року був складений акт про встановлення меж земельної ділянки між домогосподарствами ОСОБА_3 та суміжними землекористувачами, у тому числі ОСОБА_1 , який підписом в акті узгодив межі земельної ділянки та загальну площу земельної ділянки на АДРЕСА_1 у розмірі 560 м 2.

На підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міськради від 03 квітня 1996 року № 77/14 «Про вилучення та надання земельних ділянок громадянам України в приватну власність, постійне чи тимчасове користування» ОСОБА_3 додатково надано земельну ділянку площею 160 м2 на АДРЕСА_1 , у результаті чого загальна площа земельної ділянки становила 560 м2.

23 березня 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким остання стала власником житлового будинку на АДРЕСА_1 з належними до нього побудовами подвір`я, а саме: пристрій А, літня кухня літ Б, сарай літ. Г, уборна літ. В, замощення 1, огорожа 1.

Тобто ОСОБА_2 з правом власності на будинок перейшло право користування земельною ділянкою площею 560 м2, що відмежовувалася огорожею від домогосподарства позивача на АДРЕСА_2.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 скористалася своїм правом на отримання у власність земельної ділянки комунальної власності та рішенням Маріупольської міськради від 03 березня

2016 року № 7/5-203 їй було надано у власність земельну ділянку (кадастровий номер :01:022:0665) площею 0,0549 га на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (п.64.3.2 вищевказаного рішення).

Вважаючи таке рішення Маріупольської міськради протиправним та незаконним, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

Судове рішення суду апеляційної інстанції, яким скасовано постанову суду першої інстанції та закрито провадження в цій справі, є предметом даного касаційного перегляду.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи і заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов таких висновків.

Закриваючи провадження в цій справі, апеляційний суд виходив з того, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а повинен розглядатися за правилами ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного судового рішення) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як установлено матеріалами справи, виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою ОСОБА_1 з рішенням Маріупольської міськради, на підставі якого третій особі ( ОСОБА_2 ) видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку, частина якої, на думку позивача, знаходиться в його законному користуванні, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Таким чином у цій справі існує невирішений спір про право на земельну ділянку, що унеможливлює його розгляд за правилами адміністративного судочинства, адже адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності (постійного користування) на земельну ділянку.

На підставі ч. 1 ст. 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Оскільки ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги на захист порушеного права користування спірною земельною ділянкою, а у третьої особи на підставі оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень виникло речове право, правомірність набуття якого оспорює позивач, тому цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі та № 2-а-299/10, від 28 листопада 2018 року у справі № 2107/5039/2012/13-а, від 05 червня 2019 року у справі № 666/944/15-а тощо.

За нормами ч. 3 ст. 3 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 349, ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд (…) апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій.

Ураховуючи викладене та керуючись ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Саприкіна

Судді

Н. В. Коваленко

В. М. Кравчук