Справа № 640/3792/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2020-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3792/19 Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів Беспалова О.О.,

Губської Л.В.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача (апелянта): Демченко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві про скасування постанови,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві звернулося суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, в якому просило суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову від 18 лютого 2019 року ВП № 58063068 державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Амборського А.В. про накладення штрафу на ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві у розмірі 5100,00 грн. повністю;

- визнати протиправною та скасувати постанову від 18 лютого 2019 року ВП № 58063154 державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Амборського А.В. про накладення штрафу на ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві у розмірі 5100,00 грн. повністю.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року. У задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що невиконання боржником судового рішення, що набрало законної сили, може свідчити про порушення права особи, гарантованих пунктом 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Наголосив, що інформація повідомлена позивачем не може слугувати підставою для зупинення вчинення виконавчих дій. Підкреслив, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2019 року у справі № 826/6371/17 у задоволенні клопотання позивача про відстрочення виконання судового рішення до завершення розслідування у кримінальному провадженні № 0000068 відмовлено. Зауважив, що жодної інформації, листів, повідомлень тощо до виконавчої служби від боржника з доказами на підтвердження виконання рішення суду не надходило, тобто фактично рішення суду не виконано.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що постановою слідчого від 14 грудня 2018 року у кримінальному провадженні №0000068 визнано речовими доказами грошові кошти у розмірі 13 712 250,60 грн., що становлять суму податку на прибуток за 2013-2014 роки ТОВ «Фінансова компанія» Вікторія». Наголошує, що вказана постанова була об`єктивною перешкодою та причиною невиконання рішення суду. Звертає увагу на те, що державним виконавцем не вжито усіх передбачених чинним законодавством заходів, спрямованих на виконання судового рішення, зокрема, щодо зупинення виконавчого провадження на підставі постанови слідчого від 14 грудня 2018 року.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні представник Позивача доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, та просив її вимоги задовольнити повністю

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року у справі № 826/6371/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Вікторія" до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві, Управління Державної казначейської служби України у Дніпровському районі Головного управління державної казначейської служби України у м. Києві, статус якого було змінено протокольною ухвалою від 09 жовтня 2017 року на третю особу, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві, яка полягає у не підготовці та не поданні до органу Державного казначейства України висновку про повернення з Державного бюджету України Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Вікторія" сум надмірно сплачених платежів до бюджету, а саме - податку на прибуток підприємств у розмірі 14 049 703 гривні 40 копійок; зобов`язано ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві та Головне управління ДФС у м. Києві здійснити дії по підготовці та поданню для виконання відповідному органу Державної казначейської служби України висновку про повернення з Державного бюджету України Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Вікторія" суми надмірно сплаченого платежу до бюджету, а саме, податку на прибуток підприємств у розмірі 14 049 703,40 грн.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 грудня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ГУ ДФС у м. Києві на вказане рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного суду від 19 лютого 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ГУ ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року у справі № 826/6371/17.

При цьому, 09 січня 2019 року Окружним адміністративним судом міста Києва судом видано виконавчий лист №826/6371/17 про зобов`язання Головного управління ДФС у м. Києві (ідентифікаційний , адреса: 04655, м. Київ, ВУЛИЦЯ ШОЛУДЕНКА, будинок 33/19) здійснити дії по підготовці та поданню для виконання відповідному органу Державної казначейської служби України висновку про повернення з Державного бюджету України Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Вікторія" суми надмірно сплаченого платежу до бюджету, а саме, податку на прибуток підприємств у розмірі 14 049 703,40 (чотирнадцять мільйонів сорок дев`ять тисяч сімсот три грн 40 коп.) Вищезазначений виконавчий лист пред`явлено до виконання.

Поряд з викладеним судом встановлено, що 14 січня 2019 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58063154 за виконавчим листом від 09 січня 2019 року №826/6371/17 виданого Окружним адміністративним судом міста Києва, боржник Головне управління ДФС у м. Києві.

Як вбачається з матеріалів справи, листом позивача від 05 лютого 2019 року № 3123/9/26-15-10-05-20 "Про надання інформації" відповідача повідомлено про те, що 05 лютого 2019 року слідчим з ОВС слідчого відділу розслідувань кримінальних проваджень транзитно-конвертаційних груп СУ ФР ГУ ДФС у м. Києві капітаном податкової міліції О. Сачовською доведено до відома, що у зв`язку з проведенням досудового розслідування кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 000068 від 20 вересня 2015 року, 14 грудня 2018 року прийнято постанову про визнання речовими доказами грошових коштів у розмірі 13 712 250,60 грн., що становлять суму податку на прибуток за 2013-2014 роки ТОВ "ФК "Вікторія", яка донарахована у ході проведення документальної перевірки та сплачена у повному обсязі платником податків. Вказаною постановою заборонено вчиняти будь-які дії щодо грошових коштів у розмірі 13 712 250,60 грн.

З огляду на що в листі зазначено, що вищевикладені обставини, на думку позивача є такими, що обумовлюють необхідність зупинення вчинення виконавчих дій та/або встановлення відстрочення виконання рішення.

Разом з тим, 18 лютого 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Амборським А.В. винесено постанову ВП № 58063154 про накладення штрафу, якою на Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві накладено штраф у зв`язку із невиконанням судового рішення винесеного у справі № 826/6371/17 без поважних причин в розмірі 5100,0 грн.

При цьому судом встановлено, що 09 січня 2019 року Окружним адміністративним судом міста Києва судом видано виконавчий лист № 826/6371/17 про зобов`язання ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві та ГУ ДФС у м. Києві здійснити дії по підготовці та поданню для виконання відповідному органу Державної казначейської служби України висновку про повернення з Державного бюджету України Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Вікторія" суми надмірно сплаченого платежу до бюджету, а саме, податку на прибуток підприємств у розмірі 14 049 703, 40 (чотирнадцять мільйонів сорок дев`ять тисяч сімсот три грн 40 коп.).

Вищезазначений виконавчий лист пред`явлено до виконання.

Крім того, 14 січня 2019 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 58063068 за виконавчим листом від 09 січня 2019 року №826/6371/17 виданого Окружним адміністративним судом міста Києва, боржник ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві.

18 лютого 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Амборським А.В. винесено постанову ВП № 58063068 про накладення штрафу, якою на ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві накладено штраф у зв`язку із невиконанням судового рішення винесеного у справі № 826/6371/17 без поважних причин в розмірі 5100,0 грн.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що оскільки позивачем до суду не надано доказів виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року у справі № 826/6371/17 оскаржувані постанови за невиконання рішення суду, є законними та обґрунтованими, а відтак не підлягають скасуванню.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення регламентовано положеннями ст. 63 Закону, згідно ч. 1 якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 63 Закону у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною першої статті 75 Закону закріплено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передумовою для накладення на боржника штрафу за невиконання без поважних причин в установлений виконавцем строку рішення, що зобов`язує боржника вчинити дії, є встановлення виконавцем за наслідками перевірки, що проводиться наступного дня після спливу десятиденного терміну з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, факту невиконання такого рішення без поважних причин.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції та було встановлено раніше, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року зобов`язано Державну податкову інспекцію у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві та Головне управління ДФС у м. Києві здійснити дії по підготовці та поданню для виконання відповідному органу Державної казначейської служби України висновку про повернення з Державного бюджету України Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вікторія» суми надмірно сплаченого платежу до бюджету, а саме, податку на прибуток підприємств у розмірі 14 049 703, 40. Однак, рішення суду, яке набрало законної сили та містить прямі приписи зобов`язального характеру, суб`єктом владних повноважень виконано не було.

Посилання апелянта на те, що 14 грудня 2018 року прийнято постанову про визнання речовими доказами грошових коштів у розмірі 13 712 250,60 грн., що становлять суму податку на прибуток за 2013-2014 роки ТОВ "ФК "Вікторія", яка донарахована у ході проведення документальної перевірки та сплачена у повному обсязі платником податків, як на поважну причину невиконання рішення суду судовою колегією оцінюється критично з огляду на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року позивача було зобов`язано саме здійснити дії по підготовці та поданню для виконання відповідному органу Державної казначейської служби України висновку про повернення з Державного бюджету України Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вікторія» суми надмірно сплаченого платежу до бюджету. Разом з тим, як було встановлено раніше, вказаних дій на виконання рішення суду контролюючим органом не вчинялося.

Крім того, у контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, колегія суддів зауважує, що з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

З урахуванням наведеного судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції, що невиконання боржником судового рішення, що набрало законної сили, може свідчити про порушення права особи, гарантованих пунктом 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 34 Закону №1404-VIII, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі:

1) проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе чи на прохання стягувача, який проходить таку військову службу;

2) зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа;

3) зупинення судом реалізації арештованого майна у разі відсутності іншого майна боржника, на яке може бути звернено стягнення;

4) порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом. Виконавець не зупиняє вчинення виконавчих дій за рішеннями про виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, авторської винагороди, повернення невикористаних та своєчасно неповернутих коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, рішеннями немайнового характеру, у разі перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника);

5) звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону;

6) надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення;

7) включення підприємства паливно-енергетичного комплексу до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості, яка виникла внаслідок розрахунків за енергоносії з урахуванням дати заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", крім рішень, передбачених абзацом шостим пункту 3.7 статті 3 зазначеного Закону;

8) затвердження плану санації боржника до порушення провадження у справі про банкрутство;

9) надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

10) включення підприємств, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", з виконавчих проваджень, стягувачами за якими є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", її дочірня компанія "Газ України", Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз", постачальники електричної енергії, а боржниками - підприємства, що виробляють теплову енергію, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, та підприємства централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем);

11) встановлення мораторію на звернення стягнення на активи боржника за зобов`язаннями підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження;

12) включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації;

13) наявності підстав, передбачених статтею 2-1 Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку";

14) наявності підстав, передбачених статтею 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств".

У силу приписів ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Головним управлінням ДФС у м. Києві належними та допустимими доказами не підтверджено факт існування зазначених вище обставин, за яких державний виконавець зобов`язаний зупинити вчинення виконавчих дій.

Викладене, на переконання колегії суддів, свідчить про помилковість доводів апелянта про невжиття відповідачем усіх передбачених чинним законодавством заходів, спрямованих на виконання судового рішення, у тому числі, щодо зупинення виконавчого провадження на підставі постанови слідчого від 14 грудня 2018 року про визнання грошових коштів у розмірі 13 712 250,60 грн. речовими доказами.

Крім іншого, як було вірно зазначено судом першої інстанції, наведені вище обставини не можуть вважатися такими, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, адже законодавцем не передбачено окремих умов для виконання рішення суду, яке набрало законної сили, зокрема, у вигляді прийняття посадовими особами слідчих органів процесуальних рішень. Виключенням у даному випадку, як вірно зауважив суд першої інстанції, може бути накладення судовим рішенням у кримінальному провадженні арешту на відповідні речі та/або цінності, що входили до предмету розгляду адміністративної справи.

У контексті наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року у справі № 755/359/19, яка набрала законної сили 22 січня 2019 року, у задоволенні клопотання слідчого з особливо важливих справ четвертого слідчого відділу РКП СУ ФР ГУ ДФС у м. Києві Кучер А.М. про арешт майна у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000068 від 20 вересня 2015, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України - відмовлено

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що оскаржувані постанови від 18 лютого 2019 року про накладення штрафу на ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві у розмірі 5100,00 грн. є правомірними та скасуванню не підлягають, а відтак правові підстави для задоволення позову відсутні.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов Л.В. Губська