Справа № 200/11025/19-а
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 р. Справа№200/11025/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Волгіної Н.П.,

при секретарі судового засідання Кудрявцеві О.Ю.

за участю:

представника відповідача - Яковлевої А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Донецькій області

про про скасування вимог про сплату боргу (недоїмки), -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати вимоги відповідача про сплату боргу з єдиного внеску від 13 листопада 2017 року № Ф-11832-17 на суму 19 744,02 грн та від 7 травня 2018 року № Ф-11832-17 на суму 32 999,39 грн.

Позов обґрунтовує тим, що відповідач діяв з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством.

Зазначає, що зареєстрована та проживала у м. Торецьк Донецької області, знаходилась на обліку у відповідача, а згідно чинного законодавства на час проведення антитерористичної операції на територіях Донецької та Луганської областей суб`єкти господарювання, які перебувають на обліку в органах доходів та зборів, що розташовані на території населених пунктів, де проводилась антитерористична операція, звільняються від обов`язків щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до закінчення антитерористичної операції. Таким чином, позивач є звільненою від сплати єдиного внеску на час проведення АТО, в тому числі у період, за який їй нараховано ЄСВ, зазначена у спірній вимозі.

Зазначає, що про існування спірних вимог вона дізналась внаслідок отримання виклику до Торецького міського відділу ДВС ГТУЮ. 3 вересня 2019 року її адвокат звернувся до вказаного ВДВС та ознайомився з матеріалами виконавчого провадження (а.с. 4-5).

У відзиві на адміністративний позов відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Зазначає, що позивач є платником єдиного соціального внеску та в даних правовідносинах повинна сплачувати його у повному обсязі.

Зауважує, що згідно з пунктами 3 та 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 (у редакції наказу від 28 березня 2016 року № 393) у разі, якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску та/або борги зі сплати фінансових санкцій орган доходів і зборів, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла або зросла недоїмка зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій) надсилають вимогу про її сплату; яка формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Згідно облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів у позивача наявна заборгованість з єдиного внеску; на підставі цих даних ГУ ДФС у Донецькій області було сформовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13 листопада 2017 року № Ф-11832-17 та від 7 травня 2018 року № Ф-11832-17 на суму 19 744,02 грн та в сумі 32 999,39 грн згідно вимог чинного законодавства.

Також відповідач зауважує, що до складу боргу входить заборгованість, яка виникла до початку проведення АТО.

Також у відзиві зазначено, що зміни, внесені Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII від 2 вересня 2014 року до розділу VIIІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 8 липня 2010 року згідно п. 28 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIIІ від 24 грудня 2015 року, втратили чинність, а, отже, позивач зобов`язаний виконувати обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску (а.с. 18-22).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), (а.с. 1).

Ухвалою суду від 16 жовтня 2019 року вирішено питання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 36).

Ухвалою суду від 27 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 10 грудня 2019 року (а.с. 55).

10 грудня 20019 року протокольною ухвалою судове засідання відкладено на 24 грудня 2019 року (а.с. 58-59).

24 грудня 2019 року в судове засідання з`явилась представник відповідача.

24 грудня 2019 року позивач та її представник у судове засідання не з`явились, про місце, дату та час проведення судового засідання повідомлялись судом належним чином. Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві разом із позовними вимогами позивача міститься клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача (а.с. 5).

Відповідно до ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; необхідність витребування нових доказів, у випадку, коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Представник відповідача не заперечувала проти проведення судового розгляду справи за відсутності представника позивача.

Заслухавши думку представника відповідача, враховуючи приписи ст. 205 КАС України та беручи до уваги клопотання позивача про розгляд справи без її участі та без участі її представника, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі позивача та її представника позивача.

24 грудня 2019 року під час судового розгляду представник відповідача підтримала заперечення на позов, викладені у відзиві на позов, та просила суд відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 6, 9, 11).

Суд зазначає, що у паспорті позивача місцем проживання зазначено місто Дзержинськ Донецької області , вулиця Енгельса (а.с. 6).

Разом із цим Рішенням Дзержинської міської ради від 6 листопада 2015 року № 6/74-3 «Про перенайменування вулиць, провулків та інших об`єктів топоніміки м. Дзержинська» вулиця Енгельса у м. Дзержинську перенайменована на вулицю Грушевського (http://www.toretsk-vca.gov.ua/component/documents/597:o-pereimenovanii-ulits-pereulkov-i-drugikh-ob-ektov-toponimiki-g-dzerzhinska).

Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 4 лютого 2016 року № 984-VIII місто Дзержинськ Донецької області перенайменоване на місто Торецьк (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/984-19).

Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch) у статусі фізичної особи-підприємця позивач перебувала у період з 27 лютого 2002 року по 24 жовтня 2018 року, була зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, під час здійснення господарської (підприємницької) діяльності перебувала на обліку в Костянтинівській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС У Донецькій області (Торецьке відділення). З 19 липня 2019 року знов зареєстрована як фізична особа підприємець в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, перебуває на обліку в Костянтинівській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС У Донецькій області (Торецьке відділення).

Відповідач - Головне управління ДФС у Донецькій області, , місцезнаходження: 87526, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130 Таганрозької дивізії, буд. 114; є суб`єктом владних повноважень - органом виконавчої влади, який в спірних правовідносинах здійснює повноваження, покладені на нього Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (а.с. 14-15).

Як встановлено судом 13 листопада 2017 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області прийнято вимогу № Ф-11832-17 про сплату фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 боргу (недоїмки) (станом на 16 січня 2018 року) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 19 744,02 грн (а.с. 10, 40).

18 січня 2018 року податковий орган звернувся до Торецького міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з заявою вих. № 11832-17-11.17 щодо відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу у розмірі 19 744, 02 грн (а.с. 44).

Постановою від 24 січня 2018 року № 14.15-18-1770/1772 відкрито виконавче провадження з виконання вимоги № Ф-11832-17-У від 13 листопада 2017 року, виданої Головним управлінням ДФС у Донецькій області, про стягнення з ОСОБА_1 єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 19 744,02 грн (а.с. 9).

7 травня 2018 року ГУ ДФС у Донецькій області прийнято вимогу № Ф-11832-17 про сплату фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 боргу (недоїмки) (станом на 4 липня 2018 року) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 32 999,39 грн (а.с. 8).

12 липня 2018 року податковий орган звернувся до Торецького міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з заявою вих. № 11832-17-05.18 щодо відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу у розмірі 2 284, 59 грн (а.с. 45).

Постановою від 13 липня 2018 року відкрито виконавче провадження з виконання вимоги № Ф-11832-17-У видану 7 травня 2018 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області про стягнення з ОСОБА_1 єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 2 284,59 грн (а.с. 7).

Суд зазначає, що у відзиві на позов, в якому крім іншого наведений розрахунок спірних вимог, а також у наданих додатково таблиць-розрахунків, зазначено, що спірні вимоги сформовані на суму 30 714,80 грн (від 13 листопада 2017 року) та на суму 34 227,98 грн (від 7 травня 2018 року), відповідно, і сам розрахунок наведений відповідачем виходячи із зазначених сум, а не з сум, які дійсно вказані у спірних вимогах (а.с. 19, 33-34).

Будучи не згодною із зазначеними вимогами позивач звернулась до суду із даним позовом.

При прийнятті рішення у даній справі суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 8 липня 2010 року (далі - Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Закон № 2464-VI).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 цього Закону, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску, зокрема, є, роботодавці - фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) (п. 1 ч. 1 ст. 4); фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п. 4 ч. 1 ст. 4).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно ч. 4 ст. 8 зазначеного закону порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно ч. 12 ст. 9 даного Закону єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відповідно до ст. 25 Закону у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів та підлягають сплаті платником єдиного внеску протягом десяти робочих днів після надходження відповідного рішення.

Як вбачається з виписки з Інтегрованої картки платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , станом на 31 жовтня 2017 року позивач мала недоїмку з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 30 718,80 грн; станом на 30 квітня 2018 року - 34 227,98 грн (а.с. 25-32).

Суд зауважує, що у відзиві на позов відповідач зазначає про те, що за позивачем рахується борг з єдиного внеску, частина якого винкла до початку проведення АТО.

Разом із цим виходячи із наведених відповідачем розрахунків, у спірні вимоги Головним управлінням не включена сума недоїмки з єдиного внеску, яка виникла за період з 20 січня 2012 року по 20 січня 2014 року в сумі 10 970,78 грн.

Тобто, спірні вимоги включають лише суму недоїмки з єдиного внеску, яка виникла після 14 квітня 2014 року: у вимогу від 13 листопада 2017 року - недоїмка в розмірі 19 744,02 грн (виникла за період з 22 квітня 2014 року по 19 жовтня 2017 року), у вимогу від 7 травня 2018 року - недоїмка в розмірі 32 999,39 грн (виникла за період з 22 квітня 2014 року по 19 квітня 2018 року) (а.с. 19, 33-34).

Суд зазначає, що згідно з п. 9-4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, визначені ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану. Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції».

Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення Ради національної безпеки України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України та розпочато проведення антитерористичної операції (АТО) на території Донецької і Луганської областей.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року № 1669-VII період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України «Про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України»; територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, у якому, серед інших населених пунктів, зазначено м. Торецьк, де знаходиться позивач та здійснює свої повноваження відповідач.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1079-р від 5 листопада 2014 року було зупинено дію Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року, проте, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/18327/14 від 26 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2015 року, Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1079-р від 5 листопада 2014 року визнано не чинним.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України по даній справі зупинено виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2015 року та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2015 року до розгляду касаційної скарги Кабінету Міністрів України у Вищому адміністративному суду України.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року діяло у період з 30 жовтня 2014 року по 4 листопада 2014 року та у період з 2 квітня 2015 року по 27 квітня 2015 року. Відповідно, станом на час прийняття спірних вимог (13 листопада 2017 року та 7 травня 2018 року) факт знаходження населених пунктів, зазначених у вказаному у Розпорядженні № 1053-р Переліку (в тому числі, м. Торецьк) у певні періоди часу на території, де проводилась антитерористична операція - є встановленим.

Крім цього, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р, яким визнано такими, що втратили чинність Розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 та Розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079, затверджено новий перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, у якому, серед інших населених пунктів, є м. Торецьк.

Як вже зазначалося судом, звільнення (відповідно до п. 9-4 розділу VIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2464-VI) певної категорії платників єдиного внеску, від виконання своїх обов`язків, визначених ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відбувається на підставі відповідної заяви платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Суд зазначає, що станом на час розгляду даної справи Указ Президента України про закінчення антитерористичної операції не був прийнятий, а посилання відповідача на інформацію, опубліковану на офіційному веб-сайті Президента України 30 квітня 2018 року про те, що Президент України підписав указ, яким завершується АТО і починається ООС (операція об`єднаних сил), не є підтвердженням прийняття Президентом України відповідного указу.

Як вбачається зі змісту Указу Президента України «Про затвердження рішення РНБО «Про широкомасштабну антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей» від 30 серпня 2018 року № 116/2018 року, у даному нормативно-правовому документі не зазначається про припинення антитерористичної операції, при цьому зазначається про введення в дію Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях».

Також, суд звертає увагу на те, що статтею 30 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268 від 18 січня 2018 року були внесені зміни до деяких законодавчих актів України.

Так, статтю 3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» № 638 від 20 березня 2003 року було доповнено абзацом 10 наступного змісту: «антитерористична операція може здійснюватися одночасно із відсіччю збройної агресії в порядку статті 51 Статуту Організації Об`єднаних націй та/або в умовах запровадження воєнного чи надзвичайного стану відповідно до Конституції України та законодавства України».

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що діючі норми права як станом на час виникнення спірних правовідносин так і станом на час розгляду даної справи не містили та не містять кінцевої дати закінчення антитерористичної операції, що дає підстави вважати, що антитерористична операція продовжується одночасно із операцією об`єднаних сил.

Відповідно, передбачений пунктом 9-4 розділу VIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2464-VI строк подання заяви про звільнення платника єдиного внеску від виконання обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яка подається до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі - станом на час прийняття спірної вимоги не сплинув.

Також суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до преамбули Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI саме цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VIІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року № 1669-VII були внесені зміни, відповідно до яких з цього закону був виключений пп. 8 п. 4 ст. 11 (вказаним пунктом 2 вересня 2014 року у Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2464-VI був внесений п. 9-3, яким певну категорію платників ЄСВ було звільнено від виконання своїх обов`язків на період проведення АТО).

Разом із цим, станом на час прийняття Закону № 911-VIІІ, пункт Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI (яким вказані особи звільняються від виконання зазначених обов`язків) на підставі Закону України «Про внесення змін до розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо зменшення навантаження на фонд оплати праці від 2 березня 2015 року № 219-VIII, мав (та має станом на час розгляду даної справи) нумерацію 9-4, а не 9-3. А ні Законом № 911-VIІІ, а ні будь-яким іншим законом приписи пункту 9-4 Закону № 2464-VI виключені із цього закону (або змінені) станом на час виникнення спірних правовідносин (та станом на час розгляду даної справи) не були, а тому є чинними.

Отже, у весь період, недоїмка за який була включена у спірні вимоги (квітень 2014 року - квітень 2018 року) приписи Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо звільнення певної категорії платників ЄСВ від виконання обов`язків, визначених ч. 2 ст. 6 зазначеного Закону, були чинними.

Щодо тверджень відповідача про правомірність спірної вимоги з підстав не передбачення чинним законодавством заборони органам доходів і зборів приймати вимоги про сплату недоїмки, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 25 Закону № 2464-VI рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом (ч. 4 ст. 25); вимога органу доходів і зборів про сплату недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом (ч. 5 ст. 25).

Суд зауважує, що обов`язковою умовою прийняття органом фіскальної служби вимоги про сплату недоїмки з єдиного соціального внеску є її прийняття щодо платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (ч. 1 ст. 25).

Як вже зазначалось судом, на підставі п. 9-4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI позивач є особою, яка звільнена на період до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану від виконання обов`язків, визначених частиною 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - зокрема, від обов`язку своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) № Ф-11832-17 від 13 листопада 2017 року та № Ф-11832-17 від 7 травня 2018 року - підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що при подачі даної позовної заяви позивачем згідно квитанції № 35 від 6 вересня 2019 року сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму судового збору, сплаченого позивачем при подачі цього позову до суду в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 72-77, 94, 139, 192-193, 205, 242-246, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 . до Головного управління ДФС у Донецькій області Головне управління ДФС у Донецькій області, , місцезнаходження: 87526, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130 Таганрозької Дивізії, буд. 114; про скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) № Ф-11832-17 від 13 листопада 2017 року та № Ф-11832-17 від 7 травня 2018 року - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Донецькій області від 13 листопада 2017 № Ф-11832-17 «У» про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на суму 19 744 (дев`ятнадцять тисяч сімсот сорок чотири) грн 02 коп.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Донецькій області від 7 травня 2018 року № Ф-11832-17 «У» про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на суму 32 999 (тридцять дві тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 39 коп.

Стягнути з Головного управління ДФС у Донецькій області (, юридична адреса: 87526, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130-ї Таганрозької дивізії, 114) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 копійок.

Рішення суду прийняте у нарадчій кімнаті його вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні в присутності представника відповідача.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно приписів підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення Донецького окружного адміністративного суду подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений та підписаний 3 січня 2020 року.

Суддя Н.П. Волгіна