Справа № 520/11738/19
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2020-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2020 р.Справа № 520/11738/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Гуцала М.І. , Донець Л.О. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ляшенка Юрія Олександровича на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Полях Н.А.) від 10.12.2019 року (повний текст рішення складено 10.12.2019 року) по справі №520/11738/19

за позовом ОСОБА_1

до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області

про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду із адміністративним позовом до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, в якому просила визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 22.10.2019 р. ВП №59658096 про арешт коштів боржника.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що державним виконавцем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м. Харкова у справі № 639/6431/17 від 11.04.2019 року про зобов`язання позивача усунути перешкоди ХМР у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення гаража та двох боксів за свій рахунок. Разом з тим, судове рішення було оскаржене позивачем та ухвалою Верховного Суду від 05.07.2019 року зупинено його виконання до закінчення перегляду справи у касаційному порядку. Проте, 22.10.2019 року державним виконавцем було винесено оскаржувану постанову про накладення арешту на кошти боржника. На думку позивача, вказана постанова є незаконною та необґрунтованою, оскільки після зупинення судом касаційної інстанції виконання судового рішення, у державного виконавця були відсутні правові підстави для вчинення жодних дій щодо його виконання, у т.ч. про накладення арешту на кошти боржника.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Не погодившись із судовим рішенням, представником позивача - адвокатом Ляшенко Юрієм Олександровичем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року та прийняти нове, яким задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку щодо законності та правомірності винесення оскаржуваної постанови.

Відповідач правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у спосіб та строки, з урахуванням особливостей розгляду даної категорії, визначених ст.268 КАС України.

Враховуючи факт належного повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи, скорочений термін розгляду справ вказаної категорії, положення ч. 3 ст. 268 КАС України, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що 31.05.2019 року державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59242878 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом міста Харкова по справі № 639/6431/17 від 11.04.2019 року про зобов`язання позивача усунути перешкоди Харківській міській раді у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого майна - нежитлової будівлі (гараж та два бокси) по АДРЕСА_1 за свій рахунок.

Також, 31.05.2019 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 8346 грн.

На підставі вищевказаної постанови, 29.07.2019 року старшим державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №59658096 щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 8346 грн.

22.10.2019 року старшим державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника у межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмірі 8346 грн.

Не погоджуючись із правомірністю вказаної постанови, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що накладення державним виконавцем арешту на грошові кошти боржника в межах суми витрат виконавчого провадження у розмірі 8346,00 грн. не суперечить вимогам чинного законодавства, а тому оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою. Посилання позивача на ухвалу Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі №639/6431/17, якою зупинено виконання постанови Харківського апеляційного суду від 28.03.2019 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку, суд визнав необґрунтованим, оскільки вказане рішення стосується іншого виконавчого провадження.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень, і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 Закону №1404 передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно ч.1 ст.18 Закону №1404, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно статті 42 Закону №1404, кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до частини 1, 2 статті 27 Закону №1404, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувану за виконавчим документом.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника врегульовано розділом VII Закону №1404.

Так, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 56 Закону №1404, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Згідно п. 8 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень № 512/5 від 02.04.2012 року, на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону №1404).

Виходячи із системного аналізу вищевказаних положень Закону, колегія суддів дійшла висновку, що державний виконавець, з метою забезпечення виконання боржником своїх зобов`язань, має право накладати арешт на кошти боржника, що містяться на рахунках у банку.

Проте, вказані дії повинні обов`язково вчинятись у спосіб та в порядку, що визначені законодавством.

Перевіряючи правомірність накладення арешту на кошти позивача на підставі оскаржуваної постанови, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова була прийнята в рамках виконавчого провадження №59658096, яке було відкрито на підставі постанови державного виконавця від 31.05.2019 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 8346 грн. винесеної у виконавчому провадженні № 59242878 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом міста Харкова по справі №639/6431/17 від 11.04.2019 року.

Під час розгляду справи позивач вказував, що не погоджуючись із судовим рішенням по справі №639/6431/17, оскаржив його у касаційному порядку та ухвалою Верховного Суду від 05.07.2019 року зупинено виконання рішення до закінчення перегляду справи у касаційному порядку.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ч.2 ст.14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону №1404 визначено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про обставини, зазначені в частині першій цієї статті, а з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, - у день надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зупиняє вчинення виконавчих дій, про що виносить відповідну постанову (ч. 2 ст. 34 Закону №1404).

Положенням частити першої статті 35 вищевказаного Закону встановлено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у випадках, передбачених п.2 ч.1 ст.34 цього Закону - до розгляду питання по суті.

Згідно ч. 4 ст. 19 Закону №1404, сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

З аналізу наведених правових норми вбачається, що умовами, з якими законодавець пов`язує обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій є наявність ухвали суду, якою зупинено стягнення на підставі виконавчого документа, яка офіційно оприлюднена в установленому Законом порядку; повідомлення сторонами виконавчого провадження державного виконавця про обставини, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, а також обізнаність державного виконавця щодо настання таких обставин.

Державним виконавцем під час розгляду справи не заперечувався факт обізнаності щодо наявності ухвали Верховного Суду від 05.07.2019 року станом на час винесення оскаржуваної постанови - 22.10.2019 року. Крім того, дана обставина також встановлена рішенням суду у справі №520/7797/19, яким вказано, що копію ухвали отримано державним виконавцем 09.08.2019 року.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що державний виконавець, у якого на виконанні перебуває виконавче провадження, при наявній обізнаності про зупинення виконання рішення суду до закінчення перегляду справи у касаційному порядку, не мав права вчиняти виконавчі дії з накладення арешту на майно боржника.

Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

На підставі викладеного відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів правомірність винесення оскаржуваної постанови, а тому вона є протиправною та підлягає скасуванню у судовому порядку.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Салах Шейх проти Нідерландів, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача, з якими погодився суд першої інстанції, відносно того, що ухвалою Верховного Суду від 05.07.2019 року зупинено виконання іншого виконавчого провадження, оскільки вказані виконавчі провадження є пов`язаними через те, що оскаржувана постанова прийнята саме в рамках виконавчого провадження відкритого на підставі постанови винесеної у виконавчому провадженні, що зупинено.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ляшенка Юрія Олександровича задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 року по справі №520/11738/19 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м.Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ростовського Романа Вікторовича від 22.10.2019 р. ВП №59658096 про арешт коштів боржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) М.І. Гуцал Л.О. Донець
Повний текст постанови складено 09.01.2020 року.