Справа № 160/11447/19
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горбалінського В.В., розглянувши у місті Дніпрі у порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -
15.11.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДФС у Дніпровській області м. Дніпро від 12 листопада 2018 року № Ф-5851-57;
- зобов`язати Головного управління ДПС у Дніпропетровській області здійснити коригування особового рахунку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 шляхом виключення з особового рахунку платника податків недоїмки з єдиного внеску на загальну суму 15 819 грн 54 коп.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 07.06.2006 року зареєстрований як фізична особа-підприємець. При цьому, як зазначає сам позивач, починаючи з означеної дати до дати подання даної позовної заяви останній належним чином сплачувались податки та інші платежі, зокрема, єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне страхування. Проте, в період з 04.10.2010 року по 01.04.2019 року позивач відбував покарання в місцях позбавлення волі. Таким чином, позивач вважає, що за визначений період останній був обмежений у цивільній дієздатності та жодним чином не міг здійснювати підприємницьку діяльність і подавати контролюючому органу відповідну звітність та сплачувати єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне страхування. Всупереч наведеному, 12.11.2018 року Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне страхування №Ф-5851-57 на загальну суму 15 819, 54 грн. Позивач не погоджується з оскаржуваною вимогою, так як останній не здійснював будь-яку підприємницьку діяльність, та як наслідок не отримував доходу, тому сформована вимога органом контролю є протиправною та підлягає скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк, з дати отримання копії даної ухвали, для усунення недоліків.
02.12.2019 року, на виконання вимог вищенаведеної ухвали позивачем подано заяву про усунення недоліків.
04.12.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк, з дати отримання копії даної ухвали, на подання відзиву на позовну заяву.
На виконання вимог наведеної вище ухвали, 26.12.2019 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області засобами телекомунікаційного зв`язку на електронну адресу суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач щодо задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі.
Обґрунтовуючи свою позиції орган контролю зазначив, що дійсно, позивай перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області як фізична особа-підприємець, яка обрала загальну систему оподаткування. Проте, всупереч нормам чинного законодавства, позивачем податкова звітність до відповідача не подавалась, так як останній не отримував доходів, у зв`язку з відбуванням покарання у місцях позбавлення волі. 01.01.2017 року набули чинності зміни до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI, враховуючи неведені зміни з 2017 року платники податків повинні в обов`язковому порядку сплачувати єдиний соціальний внесок. При цьому, приписи наведеного закону, не звільняють позивача від сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне страхування у зв`язку з відбуванням покарання в місцях позбавлення волі. Таким чином, згідно даних з інформаційної системи контролюючого органу платнику податків був нарахований бог зі сплати єдиного соціального внеску за 2017 - 2018 роки на суму в розмірі 15 819, 54 грн, у зв`язку з чим 12.11.2018 року податковим органом сформовано вимогу №Ф-5851-57.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
В період з 04.10.2010 року по 01.04.2019 року позивач відбував покарання в місцях позбавлення волі.
Відповідно до відомостей з інтегрованої картки платника податків, копія якої наявна в матеріалах справи, станом на 31.10.2018 року за позивачем обліковувався борг зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне страхування у сумі 15 819, 54 грн.
На підставі вищенаведених відомостей, 12.11.2018 року Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області (правонаступник - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області) складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-5851-57 на загальну суму 15 819, 54 грн.
Не погодившись з даною вимогою відповідача, позивач оскаржив її у судовому порядку.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Частиною 2 ст. 6 Конституції України встановлено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Усі громадяни щорічно подають до податкових інспекцій за місцем проживання декларації про свій майновий стан та доходи за минулий рік у порядку, встановленому законом.
Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. (ч. 1 ст. 68 Конституції України).
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон №2464-VI, в редакції чинній на момент вимкнення спірних правовідносин)
Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 ст. 2 Закону №2464-VI визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску .
Згідно з п . 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI та п. п. 3 п. 1 розділу II Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі - Інструкція № 449) передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з ч. 12 ст. 9 Закону №2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач є фізичною особою-підприємцем та перебуває на загальній системі оподаткування.
Приписами п.2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI (у редакції, що діяла до 01.01.2017 року) було визначено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску
Таким чином, зазначені положення у редакції, яка діяла до 01.01.2017 передбачали саме право, а не обов`язок платника на визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання платником доходу у звітному періоді.
Проте, після того, як 01.01.2017 року вступили в законну сили зміни до Закону №2464-VI, платники податків зобов`язані сплачувати єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Фізичні особи - підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Згідно п.2 ч. 1 ст.7 Закону № 2464-VI разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Відповідно до ч. 5 ст.8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
В ч. 7 ст. 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.
Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи (абзаци третій, п`ятий частини 8 статті 9 №2464-VI).
Аналогічні приписи містяться в Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №449.
Згідно з вимогами Закону № 2464-VI та Інструкції № 449 на платника покладено обов`язок щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Аналізуючи наведені вище норми, суд приходить до висновку, що фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування, зобов`язані сплачувати єдиний соціальний внесок за періоди, в яких вони були платниками єдиного податку, незалежно від того, чи отримували вони дохід у цей період, чи ні.
Частиною 4 ст. 25 Закону №2464-VI передбачено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
Відповідно до ч. 16 цієї ж статті, строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.
Згідно з п. 3 Розділу VI Інструкції №449, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Вимога про сплату боргу (недоїмки):
- формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень;
- окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк;
- є виконавчим документом.
Пунктом 4 Розділу VI Інструкції №449 визначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Таким чином. обчислення єдиного внеску та формування вимоги про сплату боргу здійснюється не лише на підставі актів перевірки, а й на підставі даних з інформаційної системи органу доходів і зборів платника податків.
Враховуючи вищевикладене, на підставі Закону №2464-VI та Інструкції №449, контролюючим органом, відповідно до даних з інтегрованої картки платника податків позивача, нараховано недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 15 819, 54 грн, оформлену вимогою від 12.11.2018 року №Ф-5851-57, в яку увійшли:
- розрахункова сума єдиного внеску за 2017 рік в розмірі - 8 448, 00 грн;
- розрахункова сума єдиного внеску за І-ІІІ квартал 2018 рік в розмірі - 7 371,54 грн;
Таким чином, судом встановлено, що відповідно до відомостей з інтегрованої картки платника податків, копія якої міститься в матеріалах справи, у позивача існує борг по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у загальному розмірі 15 819, 54 грн.
При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI, право на звільнення від сплати єдиного внеску за себе мали у 2017 - 2018 роках фізичні особи-підприємці, зокрема, які обрали загальну систему оподаткування, за умови, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, аналізуючи вищенаведені норми, суд зазначає, що перелік фізичних осіб підприємців, які можуть бути звільнені від сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне страхування є вичерпаний.
Таким чином, суд не приймає до уваги доводів позивача стосовно відбування покарання останнім у місцях позбавлення волі, так як дана обставина, відповідно до вимог чинного законодавства, не звільняє від відповідальності щодо сплати єдиного соціального внеску.
Інших доказів звільнення позивача від сплати єдиного соціального внеску фізичними особами - підприємцями матеріали справи не містять.
З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 року №Ф-5851-57 на загальну суму 15 819, 54 грн.
Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 1 ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з ч. ч. 1 та 4 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Частиною 1 ст. 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги.
Керуючись статтями 9, 73-77, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги - відмовити.
Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, проте, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Суддя В.В. Горбалінський