Справа № 240/5100/19
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2020-01-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2020 року м. Житомир

справа № 240/5100/19

категорія 111030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень і рішення про застосування штрафних санкцій,-

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом у якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 19.07.2019 за вх.№16931/19) просить визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення № від 05.03.2019 на суму 170 грн (штраф за подання не у повному обсязі повідомлення про об"єкти оподаткування);

- податкове повідомлення-рішення № від 05.03.2019 на суму 875,01 грн (штраф у розмірі 20% за порушення строків сплати суми авансових платежів з податку на доходи фізичних осіб);

- податкове повідомлення-рішення № від 05.03.2019 на суму 1316,63 грн (штраф у розмірі 10% за порушення строків сплати суми авансових платежів з податку на доходи фізичних осіб);

- податкове повідомлення-рішення № від 05.03.2019 на суму 16580,23 грн, (з яких 13264,18 грн - збільшення податкового зобов"язання та 3316,05 грн - фінансові санкції по військовому збору);

- податкове повідомлення-рішення № від 05.03.2019 на суму 170 грн (штраф за неподання податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2016 року);

- податкове повідомлення-рішення № від 05.03.2019 на суму 198962,68грн (з яких 159170,14 грн - збільшення податкового зобов"язання з податку на доходи фізичних осіб та 39792,54 грн - сума штрафної санкції у розмірі 25% від суми донарахування);

- рішення № від 05.03.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску (2397,8 грн - збільшення податкового зобов"язання за єдиним внеском на загальнообов"язкове державне соціальне страхування та 719,34 грн - штрафні санкції).

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вказані рішення прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки в акті перевірки, на підставі якого їх прийнято контролюючим органом зроблено протиправний висновок про те, що позивачем порушено вимоги Податкового кодексу України при обчисленні зобов"язань з податку на доходи фізичних осіб, а саме занижено загальний оподатковуваний дохід за період з 23.03.2016 по 31.12.2017 на суму у розмірі 884278,54 грн.

Зазначає, що податкові зобов"язання були донараховані контролюючим органом у зв"язку із висновком про заниження позивачем загального оподатковуваного доходу, Однак, перевіряючими було безпідставно включено суму акцизного податку з роздрібного продажу до складу загального оподатковуваного доходу, отриманого за результатами здійснення господарської діяльності. Вказує, що сума акцизного податку не включається до складу доходу фізичної особи-підприємця, яка перебуває на загальній системі оподаткування, а включається до складу витрат.

Аналогічно невірними, на думку позивача, є висновки контролюючого органу щодо завищення сум документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності за рахунок віднесення до складу витрат за 2017 рік сум сплаченого єдиного соціального внеску (далі - ЄСВ) за працівників, що перебувають у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 та сум військового збору, а також сум витрат за відвантажений але не оплачений товар.

Відповідно до ухвали суду від 26.04.2019 провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Згідно з протокольною ухвалою суду від 19.07.2019 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті на 15.08.2019.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав, викладених в уточненій позовній заяві від 19.07.2019 та додаткових письмових поясненнях від 12.12.2019 за вх.№29640/19. Наголошував, що податкове повідомлення-рішення № від 05.03.2019 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються за результатами річного декларування у розмірі 198962,68 грн, з яких: 159170,14 грн - за податковим зобов`язанням та 39792,54 грн - штрафні санкції, прийняте відповідачем у зв"язку з тим, що контролюючим органом безпідставно включено суму акцизного податку з роздрібного продажу до складу загального оподатковуваного доходу, отриманого за результатами здійснення господарської діяльності.

Однак, відповідно до положень Податкового кодексу України до складу доходу фізичної особи-підприємця не включається також податок на додану вартість, який за своєю суттю також є непрямим податком. Адже акцизний податок встановлюється у вигляді надбавки до ціни, оплачується покупцями при купівлі підакцизних товарів, а в бюджет вноситься продавцями таких товарів за визначеними Кодексом ставками.

Саме тому, на думку представника позивача, сума акцизного податку не включається до складу доходу фізичної особи-підприємця, який перебуває на загальній системі оподаткування.

З огляду на викладене, є хибними висновки контролюючого органу про заниження суми загального оподатковуваного доходу за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 на суму у розмірі 664107,48 грн.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019 про збільшення суми податкового зобов"язання за платежем військовий збір у розмірі 16580,23грн, з яких: 13264,18 грн - за податковим зобов`язанням та 3316,05 грн - фінансова санкція, зазначає, що вказане податкове зобов`язання донараховане внаслідок помилкового висновку контролюючого органу про заниження ФОП ОСОБА_1 доходу за 2016 рік за рахунок зарахування акцизу до витрат. Тому, як похідний від попереднього невірного висновку відповідача, дане податкове повідомлення-рішення також є противним та підлягає скасуванню, оскільки єдиною підставою для донарахування ФОП ОСОБА_1 основного зобов`язання та фінансових санкцій за платежем військовий збір став висновок контролюючого органу про заниження платником оподатковуваного доходу у період з 01.01.2016 по 31.12.2017.

Щодо рішення № від 05.03.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасного не нарахованого єдиного внеску у сумі розміром 719,34 грн зазначає, що рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню, оскільки позивачем було своєчасно нараховано та сплачено єдиний соціальний внесок. Окрім того, відповідно до розрахунку до оскаржуваного рішення загальна сума штрафних санкцій по єдиному внеску становить 9424,07 грн, що є необґрунтованим та безпідставним.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019 відповідно до якого до позивачу нараховано штраф у розмірі 20% за затримку сплати грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 875,01 грн та податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019 відповідно до якого до позивачу нараховано штраф у розмірі 10% за затримку сплати грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 1316,63 грн, зазначає, що штраф нарахований внаслідок помилкового висновку контролюючого органу про порушення позивачем пп.177.5.1 п.177.5 ст.177 Податкового кодексу України - несвоєчасної сплати ФОП ОСОБА_1 авансових платежів з податку на доходи фізичних осіб за 1-3 кварталі 2017 року на загальну суму 17541,31 грн. Однак позивач усі платежі перерахував у повному обсязі та своєчасно.

Стосовно податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019 відповідно до якого застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 170 грн у зв"язку із встановленням контролюючим органом неподання позивачем податкової декларації з податку на додану вартість (далі - ПДВ) за серпень 2016 року вказує, що таке твердження є безпідставним, оскільки відповідачем у акті перевірки самостійно зазначено період в якому здійснював господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 з 01.09.2016 по 31.12.2017. Окрім того, у акті перевірки також вказано, дату реєстрації відповідних Реєстраторів розрахункових операцій - 01.09.2016. Отже, станом на серпень 2016 року ФОП ОСОБА_1 не здійснював господарську діяльність, у нього були відсутні реєстратори розрахункових операцій та ліцензії на проведення видів діяльності з податку на додану вартість.

Також вказує, що податкове повідомлення-рішення № від 05.03.2019 про застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 170 грн за несвоєчасне подання відомостей про об"єкти оподаткування, є протиправним. Позивач вважає, що обов"язок платника податків повідомляти контролюючий орган про наявність об"єктів оподаткування, виникає лише з моменту початку фактичного здійснення господарської діяльності.

Представники відповідача в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечували у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 17.05.2019 (за вх.№12027/19), відзиві на уточнений адміністративний позов від 26.07.2019 (за вх.№17572/19) та додаткових письмових поясненнях від 10.12.2019 (за вх.№29370/19).

В обґрунтування зазначали, що перевірка ФОП ОСОБА_1 була проведена на предмет своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 23.03.2016 по 31.12.2017 за результатами якої складено акт №34/06-30-13-05/ від 17.01.2019. За результатами перевірки встановлено, що позивачем занижено загальний оподатковуваний дохід на суму у розмірі 884278,54 грн, з яких за 2016 рік на суму 664107,48 грн та за 2017 рік на суму у розмірі 220171,06 грн.

Зазначали, що з 01.01.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні" від 21.12.2016 року №1797-VІІІ та внесено зміни до Податкового кодексу України, а саме, доповнено підпункт 177.3.1 пункту 177.3 статті 177 нормою, що передбачає не включення до доходу фізичної особи-підприємця сум акцизного податку з реалізованих суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Однак, до 31.12.2016 суми акцизного податку з реалізованих суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів включались до суми отриманого доходу.

Щодо завищення ФОП ОСОБА_1 витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності за 2017 рік у сумі розміром 220171,06 грн, зазначають, що вказане порушення податкового законодавства виникло у зв"язку із наявністю розбіжностей між даними платника та даними перевірки за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року, у графі 5 "Вартість придбаних ТМЦ, що реалізовані або використані у виробництві продукції" встановлено завищення витрат на суму у розмірі 99239,65 грн внаслідок того, що підприємцем невірно визначалась собівартість реалізованого товару, а саме - до собівартості включено відвантажений, але неоплачений товар.

Зазначає, що відповідно до положень Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" витрати можна відобразити тільки у тому звітному періоді, у якому будуть отримані доходи, і тільки в межах отриманих доходів.

Окрім того, щодо розбіжностей між даними платника та даними перевірки за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року в графі 7 "Інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг" у сумі розміром 71287,8 грн зазначили, що такі невідповідності виникли у зв`язку тим, що позивачем у графі "Інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг" завищено суму ЄСВ від підприємницької діяльності.

Позивачем завищено суму єдиного внеску у розмірі 71287,8 грн, яка була включена до складу витрат 2017 року, виникла у зв"язку з включенням єдиного внеску у сумі 101615 грн, однак відповідно до положень чинного законодавства до витрат включається сума єдиного внеску не більше ніж нарахована за попередній рік, тобто 30327,2 грн (101615 грн - 30327,2грн).

Завищення суми витрат у розмірі 49643,61 грн виникло у зв`язку з тим, що позивачем включено до складу витрат роботи по плановому сервісному обслуговуванню комп`ютерної техніки ПП "Торговий дім Альфа-Легіон" в сумі 144166,66 грн, з яких за даними перевірки підтверджуються витрати на суму 99900 грн, згідно з наданими первинними документами. Однак під час проведення перевірки позивачем не надано актів прийняття-здачі робіт на суму 44266,66 грн згідно з умовами договору, в яких повинен відображатися зміст, обсяг та вартість наданих послуг.

Позивач не надав підтверджуючі документи по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_2 на суму у розмірі 2068 грн.

Розбіжності мі даними платника та даними перевірки у сумі 3308,95 грн виникли у зв`язку з тим, що позивачем включено до складу витрат військовий збір з підприємницької діяльності.

Позивачем у період з 23.03.2016 по 31.12.2017 занижено суму чистого оподатковуваного доходу відображеного у колонці 8 рядка 3 розділу І додатку Ф2 до річних податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2016 та 2017 рік «Сума чистого оподатковуваного доходу» на загальну суму 884278,54 грн, у тому числі за 2016 рік - 664107,48 грн та 2017 рік - 220171,06 грн.

Щодо донарахування військового збору за податковим повідомленням-рішенням № від 05.03.2019 року, зазначають, що позивач занизив податкові зобов`язання військового збору на суму у розмірі 13264,18 грн за рахунок заниження суми чистого доходу на суму 884278,54 грн.

Щодо рішення № від 05.03.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску вказують, що при проведенні перевірки встановлено, що позивач у період з 23.03.2016 по 31.12.2017 занизив суму єдиного внеску, нарахованого з чистого оподаткованого доходу у розмірі 22,00% з урахуванням максимальної величини на загальну суму 2397,80 грн, за 2016 рік. Рішенням № застосовано штрафні санкції у сумі 719,34 грн (2397,80 грн/30% за кожний звітний період за який було донараховано суму єдиного внеску).

Щодо штрафних санкцій за порушення строків сплати суми авансових платежів з ПДФО у сумі 875,01 грн (штраф у розмірі 20%) та 1316,63 грн (штраф у розмірі 10%) по податковим повідомленням-рішенням № та № від 05.03.2019 зазначають, що при проведенні перевірки щодо своєчасності та повноти сплати податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб розраховані позивачем, згідно з фактичними даними, встановлено порушення граничних строків сплати авансових внесків.

Щодо штрафних санкцій за неподання податкової декларації з ПДВ за серпень 2016 року згідно з податковим повідомленням-рішення № від 05.03.2019 у розмірі 170грн стверджують, що в Єдиному реєстрі податкових накладних зареєстровано податкові накладні виписані позивачу у серпні 2016 року.

Зазначені обставини свідчать про об`єкти оподаткування та наявність показників, що підлягають декларуванню згідно з вимогами Податкового кодексу України, а тому позивач зобов`язаний був подати податкову декларацію з податку на додану вартість за серпень 2016 року.

Щодо штрафних санкцій за несвоєчасне подання відомостей про об`єкти оподаткування у розмірі 170 грн відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019 представники відповідачів зазначають, що при проведенні перевірки встановлено, що для здійснення підприємницької діяльності у період, що підлягав перевірці, позивач використовував орендовані приміщення, однак ФОП ОСОБА_1 несвоєчасно подано до Житомирської об`єднаної державної податкової інспекції повідомлення про об`єкти оподаткування за формою №20-ОПП протягом 10 робочих днів, що стало підставою для застосування штрафних санкцій у розмірі 170 грн.

У ході судового розгляду справи судом заслухано пояснення представника позивача та представників відповідача, досліджено письмові докази, долучені до матеріалів справи, та відповідно до протокольної ухвали суд на місці ухвалив перейти до подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складене у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з урахуванням положень ст.193 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення представників учасників справи, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (ідн.номер НОМЕР_1 ) (далі - ФОП ОСОБА_1 ) перебуває на обліку в Житомирській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області з 24.03.2016 та у період що перевірявся - з 23.03.2016 по 31.12.2017 перебував на загальній системі оподаткування. Основними видами діяльності за КВЕД є роздрібна торгівля тютюновими виробами в спеціалізованих магазинах (т.1 а.с.34, 37, т.2 а.с.51-53).

Головним управлінням Державної фіскальної служби у Житомирській області проведено планову виїзну документальну перевірку позивача з питань дотримання питань дотримання законодавства щодо укладення трудових договорів, оформлення трудових відносин з працівниками, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 23.03.2016 по 31.12.2017, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 23.03.2016 по 31.12.2017, виконання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 23.03.2016 по 31.12.2017, за результатами якої складено акт №34/06-30-13-05/ від 17.01.2019 (далі - акт перевірки) (т.1 а.с.33-84).

Відповідно до висновків, викладених в акті перевірки, встановлено порушення позивачем, зокрема:

- пп. 16.1.2 п.16.1 ст.16, п.44.1 ст.44, п.177.2, пп.177.4.1, пп.177.4.3 та пп.177.4.5 п.177.4, п.177.10 ст.177 Податкового кодексу України, пп.5, пп.6, пп.8, пп.9 п.6 та п.7 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які проводять незалежну професійну діяльність, затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 №481, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за №1686/24218, занижено суму оподаткованого доходу за період з 23.03.2016 по 31.12.2017 на суму 884278,54 грн, в результаті чого визначено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету, на суму 159170,14 грн;

- пп.162.1.1 п.162.1 ст.162, пп.163.1.1 п.163.1 ст.163, пп.164.1.3 п.164.1 ст.164, пп.1.1 та пп.1.2 п.16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, в період з 23.03.2016 по 31.12.2016 занижено чистий оподатковуваний дохід на загальну суму 884278,54 грн, що призвело до заниження у період з 23.03.2016 по 31.12.2017 військового збору, який підлягає сплаті до бюджету у сумі 13264,18 грн;

- пп.16.1.7 п.16.1 ст.16, ст.63 Податкового кодексу України, п.8.1 розділу VIII Наказу Міністерства Фінансів України "Про затвердження порядку обліку платників податків і зборів" від 09.12.2011 №1588 (із змінами та доповненнями), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2011 за №1562/20300, а саме не своєчасне подання відомостей про об`єкти оподаткування за формою №20-ОПП протягом 10 робочих днів;

- п.177.5.1 п.177.5 ст.177 Податкового кодексу України встановлено несвоєчасну сплату авансових платежів з податку на доходи фізичних осіб за 1-3 квартал 2017 року на загальну суму 17541,31 грн;

- п.1 ч.2 ст.6, п.2 ч.1 ст.7 та ч.2 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування " встановлено заниження за період з 23.03.2016 по 31.12.2017 суми єдиного внеску, нарахованого з чистого оподаткованого доходу у розмірі 22,00%, з урахуванням максимальної величини, на загальну суму 2397,8грн за 2016 рік;

- п.49.2, пп.49.18.1 п.49.18. ст.49 розділу II, п.202.1. ст.202, п.203.1. ст.203 розділу V Податкового кодексу України, п.9 розділу III Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2016 за №159/28289 не подано податкову декларацію з податку на додану вартість за серпень 2016 року.

На підставі акту перевірки відповідачем 05.03.2019 прийнято:

1) податкове повідомлення-рішення № відповідно до якого до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції за платежем адміністративний штраф у розмірі 170грн (т.1 а.с.16, 17);

2) податкове повідомлення-рішення № відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов"язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 198962,68грн, з яких: 159170,14 грн - основне зобов"язання та 39792,54 грн - штрафна (фінансова) санкція (т.1 а.с.27, 28);

3) податкове повідомлення-рішення № згідно з яким до позивача застосовано штраф у розмірі 20% у сумі 875,01 грн за затримку на 62 календарних дня сплати грошового зобов`язання платежем податок на доходи з фізичних осіб у розмірі 4375,03 грн (т.1 а.с. 18, 20);

4) податкове повідомлення-рішення № відповідно до якого до позивача застосовано штраф у розмірі 10% у сумі 1316,63 грн за затримку на 28, 29 календарних днів сплати грошового зобов`язання платежем податок на доходи з фізичних осіб у розмірі 13166,28 грн (т.1 а.с.19, 20);

5) податкове повідомлення-рішення № згідно з яким позивачу збільшена сума грошового зобов"язання за платежем військовий збір у розмірі 16580,23 грн, з яких: 13264,18 грн - за податковим зобов"язанням та 3316,05 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (т.1 а.с.21, 22);

6) податкове повідомлення-рішення № відповідно до якого до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції за платежем податок на додану вартість у розмірі 170 грн (т.1 а.с.25);

7) рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасного не нарахованого єдиного внеску у розмірі 719,34 грн (т.1 а.с.30, т.2 а.с.2, 3).

Перевіряючи вказані рішення на їх відповідність нормам податкового законодавства та вимогам ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Щодо податкового повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов"язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 198962,68 грн, з яких: 159170,14 грн - за податковим зобов"язанням та 39792,54 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі, судом встановлено, що за наслідками перевірки позивачу збільшено суму податкового зобов"язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 198962,68 грн, внаслідок заниження позивачем за період з 23.03.2016 по 31.12.2017 чистого оподатковуваного доходу на суму у розмірі 884278,54 грн, з яких:

- внаслідок заниження позивачем за 2016 рік чистого оподатковуваного доходу на суму у розмірі 664107,48 грн;

- внаслідок завищення витрат, пов`язаних з господарською діяльністю у 2017 році на суму у розмірі 220171,06 грн.

Щодо заниження позивачем за 2016 рік чистого оподатковуваного доходу на загальну суму у розмірі 664107,48 грн, суд зазначає наступне.

У акті перевірки зазначено, що під час перевірки правильності визначення загального оподаткованого доходу, отриманого від провадження господарської діяльності, відображеного у колонці 4 рядка 1 розділу І додатків Ф2 до річної податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік "Сума одержаного доходу" встановлено його заниження за 2016 рік на суму 664107,48 грн. Такого висновку контролюючий орган дійшов, зважаючи на те, що в порушення вимог п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України позивачем до складу загального оподатковуваного доходу, отриманого від здійснення господарської діяльності, не включено суми акцизного податку з роздрібного продажу підакцизних товарів (тютюнових виробів) у розмірі 664107,48 грн.

Також у акті зазначено, що задекларований позивачем загальний оподатковуваний дохід, отриманий від провадження підприємницької діяльності у період з 01.01.2016 по 31.12.2016 визначено у розмірі 11152943,89 грн, однак контролюючим органом встановлено загальний оподаткований дохід у розмірі 11817051,37 грн, внаслідок чого і встановлено зазначене порушення.

Відповідно до пп. 14.1.4 п. 14.1 ст. 14 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин до 01.01.2017), акцизний податок - непрямий податок на споживання окремих видів товарів (продукції), визначених цим Кодексом як підакцизні, що включається до ціни таких товарів (продукції).

Згідно з пп. 212.1.11 п. 212.1 ст. 212 ПК України платником податку є особа - суб`єкт господарювання роздрібної торгівлі, яка здійснює реалізацію підакцизних товарів.

Підпунктом 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 ПК України передбачено поняття реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, в цілях оподаткування, визначено згідно з яким реалізація суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів - продаж пива, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюну та промислових замінників тютюну, товарів, зазначених у підпункті 215.3.4 пункту 215.3 статті 215 цього Кодексу, безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб`єктах господарювання громадського харчування.

З огляду на приписи Податкового кодексу України суд дійшов до висновку, що акцизний податок є непрямим податком, що встановлюється у вигляді надбавки до ціни, оплачується покупцями при купівлі підакцизних товарів, а в бюджет вноситься продавцями таких товарів за визначеними Кодексом ставками.

У акті перевірки, а саме, п.2.1.2 зазначено, що позивачем не включено суми акцизного податку з роздрібного продажу підакцизних товарів (тютюнових виробів) у розмірі 664107,48 грн, нарахованого ним у поданих до Житомирської об"єднаної державної податкової інспекції деклараціях акцизного податку за вересень-грудень 2016 року (т.1 а.с.46).

Отже, позивач є платником акцизного податку, подає декларації з акцизного податку, жодних порушень його обчислення та сплати відповідачем не виявлено та доказів протилежного, під час розгляду справи суду не надано.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюється статтею 177 ПКУ.

Підпунктами 177.1-177.3 статті 177 Податкового кодексу України передбачено, що доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Для фізичної особи-підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість (який за своєю суттю є непрямим), що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

З огляду на системний аналіз правових норм, про обов`язок платника податків формувати свої доходи за звітний період з урахуванням акцизного податку в статті 177 ПК України не зазначено.

Окрім того, суд зазначає, що перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування, визначено п.177.4 ст.177 ПКУ. Однак вказаний перелік не містить акцизного податку, який включений до вартості товару та сплачений під час придбання.

Таким чином, фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має право включити до витрат суму сплаченого акцизного податку, включеного до вартості товару, який нею придбавається з метою подальшої реалізації.

Окрім того, п.177.10 ст.177 Податкового кодексу України визначено, що фізичні особи-підприємці зобов`язані вести книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форму та Порядок ведення книги доходів і витрат затверджено наказом Міндоходів "Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, які ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення" від 16.09.2013 №481 (далі - Порядок №481)

Положеннями Порядку №481 передбачено зазначення суми отриманих доходів без податку на додану вартість. В той же час Порядком №481 не передбачено виключення суми акцизного податку з роздрібного продажу підакцизних товарів із сум отриманого доходу. Тому, на думку фіскального органу, сума акцизного податку, у разі її включення до вартості проданих товарів, включається у дохід фізичної особи-підприємця та відображається у графі 2 "Сума доходу, отриманого від здійснення господарської діяльності" Книги обліку доходів і витрат, однак не відображається в графах 5-8 "Витрати, пов`язані із господарською діяльністю".

Відповідно до ст.177 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до 01.01.2017) чітко не було визначено, що суми акцизного податку не включаються у склад доходів та витрат, що стало підставою для врахування відповідачем суми акцизного податку у розмірі 664107,48 грн до складу доходу ФОП ОСОБА_1 . При цьому, контролюючий орган не включає акцизний податок до складу витрат.

Вирішуючи питання про правомірність не включення позивачем акцизного податку до складу доходу, суд зазначає наступне.

Пунктом 177.3 ст.177 ПК України передбачено, що для фізичної особи-підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Податок на додану вартість за своєю економічною суттю є непрямим податком. За визначенням підпункту 14.1.4 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України поняттям акцизний податок є також непрямим податком на споживання окремих видів товарів (продукції), визначених цим Кодексом як підакцизні, що включається до ціни таких товарів (продукції), що оплачується покупцями при купівлі підакцизних товарів, а в бюджет вноситься продавцями таких товарів за визначеними Кодексом ставками.

Підприємці, як і юридичні особи, виступають лише посередниками між кінцевими споживачами (реальними платниками непрямих податків) та бюджетом. Схожою у цих двох податків є і база оподаткування - договірна вартість товарів, відмінність лише в одному : база оподаткування операцій з постачання товарів з ПДВ включає загальнодержавні податки і збори (в т.ч. акцизний податок) (п. 188.1 ст.188 Кодексу), а базою оподаткування акцизного податку з роздрібних продажів підакцизних товарів є вартість (з податком на додану вартість) підакцизних товарів (п.п.214.1.4 п.214.1 ст.214 Кодексу).

Саме тому позивач стверджує, що суми акцизного податку не потрібно відображати ні в складі доходу, ні в складі витрат підприємця по аналогії з податком на додану вартість, і суми акцизного податку не підпадають під обкладення сум податку на доходи фізичних осіб.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що при введенні обов`язку з 01.01.2015 для суб`єктів підприємницької діяльності, що здійснюють роздрібний продаж підакцизних товарів, утримувати акцизний податок з покупців при продажу товарів та перераховувати його до державного бюджету, законодавцем чітко не було визначено порядок обліку акцизного податку, в результаті акцизний податок, який є транзитним, суб`єкти підприємницької діяльності повинні були включати до оподатковуваного доходу (ст. 177.2 ПКУ), але разом з тим не могли включати цей податок до витрат, так як в п. 177.4 ст. 177 ПКУ не передбачалось таких витрат як акцизний податок. В результаті, фізична особа-підприємець при поданні декларації про майновий стан, оподаткувала б податком на доходи фізичних осіб та єдиним соціальним внеском акцизний податок, тому фактично відбувалося б подвійне оподаткування.

Суд зазначає, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, який не може включати акцизний податок, оскільки цей податок є транзитним і не повинен включатися у загальний оподатковуваний дохід підприємця. Акцизний податок, який фактично збирає з покупців, адмініструє та сплачує приватний підприємець, не приносить йому будь-яких доходів, а навпаки - несе певні людські, матеріальні затрати та витрати часу.

Окрім того, суд зауважує, що законодавець виправив суперечності у Податковому кодексі України, оскільки з 01.01.2017 відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні" від 21.12.2016 №1797-VIII (далі - Закон №1797-VIII) пункт 177.3 доповнено підпунктом 177.3.1 такого змісту: "177.3.1. Не включаються до доходу фізичної особи-підприємця суми акцизного податку з реалізованих суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів".

Оскільки акцизний податок з реалізованих суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів є доходом Державного бюджету, а не підприємця, оскільки витрати по його сплаті не є такими, що належать до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів від провадження господарської діяльності. Подальше законодавче врегулювання цього питання посвідчує правомірність доводів позивача.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2018 року у справі №821/274/17.

Окрім того, Законом №1797-VIII внесено зміни до пп. 177.4.3 п. 177.4 ст. 177 ПК України, яка визначає перелік витрат фізичної особи-підприємця, яка перебуває на загальній системі оподаткування, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, зокрема, суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи-підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи-підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця.

Згідно зі ст.51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Враховуючи викладене, нормативне обґрунтування та необхідність конкретизації при вирішенні питання щодо правомірності формування позивачем доходу, суд дійшов висновку про необхідність застосування приписів бухгалтерського обліку.

Поняття доходу визначає, крім ПК України, Національне Положення (Стандарт) бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності", п.3 якого визначено, що доходи передбачають збільшення економічних вигод у вигляді надходження активів або зменшення зобов`язань, які призводять до зростання власного капіталу (за винятком збільшення капіталу за рахунок внесків власників). За рахунок акцизного податку при торгівлі не може йти мова про зростання капіталу, тому що надалі останній буде перераховано до бюджету.

Пунктом 6 Національного Положення (Стандарт) бухгалтерського обліку 15 "Дохід" передбачено, що не визнаються доходами такі надходження: сума податку на додану вартість, акцизів, інших податків і обов`язкових платежів, що підлягають перерахуванню до бюджету й позабюджетних фондів; сума надходжень за договором комісії, агентським та іншим аналогічним договором на користь комітента, принципала тощо; сума попередньої оплати продукції (товарів, робіт, послуг); сума авансу в рахунок оплати продукції (товарів, робіт, послуг); сума завдатку під заставу або в погашення позики, якщо це передбачено відповідним договором; надходження, що належать іншим особам; надходження від первинного розміщення цінних паперів; сума балансової вартості валюти.

Отже, сума акцизного податку не включається до складу доходу фізичної особи-підприємця, яка перебуває на загальній системі оподаткування, та, відповідно, - до складу її витрат.

При цьому суд враховує, що на позивача, як фізичну особу-підприємця, не поширюється обов`язок застосування норм П(С)БО 15 "Дохід", оскільки позивачем не ведеться бухгалтерський облік відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", але суд виходить з передбачених п.4.1 ст.4 ПК України принципів податкового законодавства України рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації, тобто забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу; єдиного підходу до встановлення податків та зборів - визначення на законодавчому рівні усіх обов`язкових елементів податку.

Так, принцип рівності передбачає, що не допускається встановлення правил оподаткування (пов`язаних із диференціацією ставок податків, наданням податкових пільг, реєстрацією платників податків, податковою звітністю тощо), що допускають дискримінацію платників податків в залежності від правової форми, змісту, виду їх підприємницької діяльності, їх національності, місця походження капіталу тощо.

Відповідно до принципу єдиного підходу до встановлення податків та зборів, усі обов`язкові елементи податку встановлюються виключно законом. Встановлення податку відповідно до ст.7 ПК України передбачає обов`язкове визначення таких елементів як об`єкт оподаткування, база оподаткування, ставка податку, порядок обчислення податку, податковий період, строки та порядок сплати податку, строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що в питанні формування доходів фізичних осіб-підприємців, які перебувають на загальній системі оподаткування, на останніх поширюються норми Положення (стандарту) БО 15 "Дохід", відповідно до яких суми акцизу доходами не визнаються.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов до висновку про безпідставність твердження контролюючого органу про заниження позивачем суми загального оподатковуваного доходу за 2016 рік на суму акцизного податку у розмірі 664107,48 грн, а як наслідок, згідно з розшифровкою до податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019, визначена відповідачем сума донарахованого позивачу грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 149424,19 грн, з яких: 119539,35 грн - сума заниження податку на доходи фізичних осіб та 29884,84 грн - штрафна санкція (25%), є неправомірною, а податкове повідомлення-рішення № від 05.03.2019 в цій частині підлягає скасуванню (т.1 а.с.143).

Щодо встановлення контролюючим органом завищення ФОП ОСОБА_1 розміру витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності за 2017 рік у сумі розміром 220171,06 грн (99239,65 грн + 49643,61 грн + 71287,80 грн), суд зазначає наступне.

З приводу завищення витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності за 2017 рік у розмірі 99239,65 грн, у акті перевірки зазначено, що перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов"язаних із здійсненням господарської діяльності, відображених у колонках 5,6,7 рядка у додатках Ф2 до річної податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік "Вартість документально підтверджених витрат, пов"язаних із господарською діяльністю" встановлено їх завищення в період з 01.01.2017 по 31.12.2017 на загальну суму 220171,06 грн, у тому числі у розмірі 220171,06 грн у 2017 році (т.1 а.с.46).

Представник відповідача пояснив, що розбіжності між даними платника та даними перевірки за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року графі 5 "Вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей", що реалізовані або використані у виробництві продукції" у сумі розміром 99239,65 грн виникли у зв`язку тим, що підприємцем невірно визначалась собівартість реалізованого товару, а саме до собівартості включено товар придбаний, але неоплачений.

Контролюючим органом під час перевірки встановлено, що на кінець періоду, що перевірявся у позивача рахується кредиторська заборгованість з постачальниками в сумі 951358,64 грн (з ПДВ), 792798,87 грн (без ПДВ), залишки неоплаченого товару встановлені в ході перевірки складають 832271,06 грн (з ПДВ), 693559,22 грн (без ПДВ). Отже до собівартості реалізованого товару включено товар відвантаженій та неоплачений у сумі 99239,65 грн (без ПДВ) (792798,87 грн - 693559,22 грн.)

Висновки контролюючого органу ґрунтуються на тому, що позивач занизив оподатковуваний дохід у зв"язку з тим, що включив до собівартості реалізованого товару витрати за отриманий та придбаний товар, не підтверджені первинними документами, а саме: через відсутність оплати придбаних товарів.

В той же час, на думку позивача, Податковий кодекс України містить перелік витрат, безпосередньо пов"язаних з отриманням доходу фізичною особою-підприємцем, але при цьому не містить норми, що такі витрати повинні бути оплачені.

Тобто, фактично спірним питанням між сторонами є те, чи має право відносити фізична особа-підприємець до витрат, пов"язаних з отриманням доходу у відповідному звітному періоді, витрати, які не були оплачені.

В акті перевірки вказано, що завищення витрат на суму в розмірі 99239,65 грн виникло в зв`язку з тим, що підприємцем невірно визначалась собівартість реалізованого товару, а саме до собівартості реалізованого товару включено вартість отриманого товару, по якому не проведено оплату, чим порушено вимоги п.177.2, пп.177.4.1 п.177.4 ст.177 ПКУ.

В акті перевірки також зазначено, що для визначення загального оподатковуваного доходу застосовується касовий метод, а при визначенні витрат враховуються тільки ті витати, які пов"язані з отриманням доходу та підтверджені відповідними первинними документами на їх оплату (т.1 а.с.49).

Надаючи правову оцінку спірному питанню у даних правовідносинах, суд зазначає наступне.

Приписи Податкового кодексу України та Порядку ведення книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України №481 від 16.09.2013 року (далі - Порядок №481) по різному регулюють правовідносини щодо порядку формування фізичною особою-підприємцем витрат. За таких обставин ст.177 Податкового кодексу України та Порядку не можуть застосуватися одночасно.

Суд погоджується з доводами позивача, що повинні застосовуватися правила саме Податкового кодексу України. Так, пунктом 3 підрозділу 10 (Інші перехідні положення) розділу XX "Перехідні положення" ПК України встановлено, що в разі, якщо законодавчими актами передбачено інші правила справляння податків, зборів, що регулюються цим Кодексом то застосовуються правила саме цього Кодексу.

Положення ПК України (пп.4.1.4 п.4.1 ст.4) передбачає презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

У жодному з перерахованих законодавчих положень (пп.16.1.2,16.1.4 п.16.1 ст.16, п.44.1 ст.44, п.177.2, пп.177.4.1, пп.177.4.4 п.177.4, п.177.10 ст.177 ПКУ), які на думку податкового органу були порушені суб"єктом господарювання, не міститься вимоги, що витрати, на які підприємець має право зменшити оподатковуваний дохід, повинні бути крім того, що документально підтверджені та пов"язані з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця, ще й одночасно сплачені.

Податковий кодекс України містить перелік витрат, безпосередньо пов"язаних з отриманням доходу фізичною особою-підприємцем (п.177.4 ст.177) - але при цьому не містить норми, що такі витрати повинні бути сплачені.

Податковий кодекс України, в редакції, чинній на момент здійснення спірних правовідносин, не міститься визначення витрат, проте п.177.4 ст.177 ПК України містить перелік витрат, які безпосередньо пов"язані з отриманням доходу - актом перевірки не спростовано, що витрати, що були не визнані перевіркою входять до цього переліку, документально підтверджені належним чином оформленими первинними документами, проте не були сплачені ФОП ОСОБА_1 на користь своїх постачальників.

Контролюючим органом в акті перевірки відсутні зауваження та посилання, що витрати, які не визнані в складі витрат ФОП ОСОБА_1 , не є документально підтвердженими витратами та такими, що не пов"язані з веденням його господарської діяльності для отримання доходу.

Згідно з п.177.2 ПК України, об`єктом оподаткування ПДФО є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такого підприємця.

Перелік витрат, на які підприємцю дозволено зменшувати отриманий дохід з метою визначення для оподаткування, встановлено п.177.4 ст.177 ПК України.

Згідно з п.177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, які безпосередньо пов`язані з отриманням доходів та на які підприємець має право зменшити отриманий дохід з метою визначення оподатковуваного доходу, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (виконання робіт, надання послуг), купованих напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути посередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізосіб, що перебувають у трудових відносинах із таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, надання послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яку іншу оплату у грошовій або натуральній формі, встановлену за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

- обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, пов`язані з веденням господарської діяльності, не зазначені вище, до яких відносять витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, рекламу, плату за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних із виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати" визначає методологічні засади Формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства.

Витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань.

Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.

Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Якщо актив забезпечує одержання економічних вигод протягом кількох звітних періодів, то витрати визнаються шляхом систематичного розподілу його вартості (наприклад, у вигляді амортизації) між відповідними звітними періодами.

Не визнаються витратами й не включаються до звіту про фінансові результати:

- платежі за договорами комісії, агентськими угодами та іншими аналогічними договорами на користь комітента, принципала тощо.

- попередня (авансова) оплата запасів, робіт, послуг.

- погашення одержаних позик.

- інші зменшення активів або збільшення зобов`язань, що не відповідають ознакам, наведеним у пункті 6 цього Положення (стандарту).

- витрати, які відображаються зменшенням власного капіталу відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

- балансова вартість валюти.

Собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат.

При цьому, згідно з п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704 (далі - Положення), "господарські операції" - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що відповідачем неправомірно не визнано під час перевірки витрати ФОП ОСОБА_1 без зауважень щодо належного оформлення документів на підтвердження витрат, пов`язаних з веденням його господарської діяльності за 2017 рік на суму 99239,65 грн та відповідно збільшено грошове зобов"язання з податку на доходи фізичних осіб відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019 у розмірі 22328,93 грн, з яких: 17863,14 грн - сума заниження податку на доходи фізичних осіб та 4465,79 грн - штрафна санкція (25%) (т.1 а.с.143).

З приводу завищення витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності за 2017 рік у розмірі 71287,8 грн у акті перевірки вказано, що розбіжності між даними платника та даними перевірки за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року в графі 7 "Інші витрати включаючи вартість виконаних робіт наданих послуг" в сумі 71287,8 грн виникли у зв`язку тим, що позивачем завищено суму ЄСВ від підприємницької діяльності. До складу витрат за 2017 ріку включено суму ЄСВ у розмірі 101615 грн, однак фактично до витрат включається сума ЄСВ не більше ніж нарахована за попередній рік, тобто 30327,2 грн.

Відповідно до п.177.4.3 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування, належать суми єдиного внеску у розмірах і порядку, встановлених законом.

Згідно з абз.3 ч.8 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VІ визначено, що фізичні особи-підприємці зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік на підставі даних річної податкової декларації, до 10 лютого наступного року.

З даного приводу, суд погоджується з доводами відповідача, що фізичні особи - підприємці на загальній системі оподаткування зобов`язані сплачувати єдиний внесок за звітний рік до 10 лютого наступного року після подання звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску, тому суму сплаченого єдиного внеску за звітний рік відносять до складу витрат наступного року.

Однак, якщо єдиний внесок сплачується протягом звітного року, в такому випадку відповідно до положень чинного законодавства, підприємці мають право включити сплачену суму до складу витрат звітного року.

Суд зауважує, що як у в акті перевірки, так і відповідачем під час судового розгляду справи, жодним чином не зазначено про наявність будь-яких інших підстав, щодо неврахування контролюючим органом до складу витрат за 2017 рік суми сплаченого позивачем ЄСВ у розмірі 71287,8 грн. Відповідачем не оспорюється факт документального підтвердження сплаченого позивачем ЄСВ у розмірі 71287,8 грн.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для неврахування контролюючим органом суми сплаченого ЄСВ до витрат позивача за 2017 рік у розмірі 71287,8 грн та збільшення ФОП ОСОБА_1 суми грошового зобов"язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 16039,75 грн, з яких 12831,8 грн - за податковим зобов"язанням та 3207,95 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями.

З приводу завищення витрат, пов`язаних з здійсненням господарської діяльності за 2017 рік у розмірі 49643,61 грн, у акті перевірки вказано, що в додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік у графі 7 "Інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг" встановлено їх завищення на суму 49643,61 грн (44266,66 грн + 3308,95 грн + 2068 грн) (т.1 а.с.50).

Розбіжності між даними платника та даними перевірки виникли в зв`язку з тим, що позивачем включено до складу витрат роботи по плановому сервісному обслуговуванню комп`ютерної техніки ПП "Торговий дім Альфа-Легіон" в сумі розміром 144166,66 грн з яких за даними перевірки підтверджуються витрати на суму 99900 грн згідно з наданими первинними документами. Однак під час проведення перевірки позивачем не надано актів прийняття-здачі робіт на суму 44266,66 грн згідно з умовами договору, в яких повинен відображатися зміст, обсяг та вартість наданих послуг.

Судом встановлено, що між Приватним підприємством Торговий дім "Альфа-Легіон" ("Виконавець") та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 ("Замовник") 01.09.2016 укладено договір про надання послуг №01/09 (далі - Договір №01/09) (т.1 а.с.158-162)

Відповідно до п. 1.1 Договору №01/09 у порядку та на умовах, визначених цим Договором, "Виконавець" зобов"язується виконати роботи за заявкою "Замовника" та проводити планове сервісне обслуговування комп"ютерної техніки, на об"єктах "Замовника", що є невід"ємною частиною Договору. "Замовник" зобов"язується оплатити належним чином надані послуги.

Пунктом 1.2 Договору №01/09 передбачено, що перелік робіт планового сервісного обслуговування, обсяг, строк виконання та інші необхідні умови узгоджуються сторонами.

Згідно з п.2.1. Договору №01/09 "Виконавець" зобов"язаний, зокрема, по закінченню послуг виконання робіт передати "Замовнику" їх результати, а також комплект необхідних документів, а саме: акт прийняття-здачі робіт.

На виконання вимог п.2.1 Договору №01/09 та на підтвердження факту виконання умов договору щодо надання послуг по сервісному обслуговуванню комп"ютерної техніки на суму 44266,66 грн, позивачем надано до суду, під час розгляду справи, копії актів надання послуг: №131 від 01.08.2017 на суму 53120 грн, №130 від 01.08.2017 на суму 26880 грн, №117 від 20.07.2017 на суму 75000 грн, №46 від 14.03.2017 на суму 18000 грн, №224 від 09.12.2016 на суму 9990 грн (т.1 а.с. 163-167).

Суд зазначає, що відповідно до змісту зазначених актів надання послуг вони містять інформацію про зміст, обсяг та вартість наданих послуг.

З приводу твердження відповідача, що надані позивачем документи в ході судового розгляду справи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суд позбавлений можливості оцінити надані документи всебічно та об`єктивно, враховуючи що перевірка вже проводилась без врахування цих документів, суд зазначає наступне.

За приписами абз.2 пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Таким чином, суд вважає неприйнятними доводи контролюючого органу стосовно обсягу документів, які можуть бути предметом судового розгляду, з огляду на те, що норми податкового законодавства не обмежують період подання платником необхідних первинних документів лише часом проведення податкової перевірки, оскільки положення пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України визначають статус показників податкової звітності, які не підтверджені необхідними документами під час перевірки, однак не обмежують право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки. Право надавати заперечення щодо висновків контролюючого органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

В іншому випадку, обмеження судом предмету дослідження призвело би до неповноти дослідження та порушення справедливого судового розгляду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 820/6512/16.

З огляду на викладене суд дійшов до висновку, що збільшення відповідачем грошового зобов`язання ФОП ОСОБА_1 за платежем податок на доходи фізичних осіб відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019 у розмірі 9960 грн, з яких 7968 грн - основне зобов"язання та 1992 грн - штрафні (фінансові) санкції, є неправомірним та необґрунтованим.

З приводу завищення позивачем витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності за 2017 рік у розмірі 3308,95 грн у акті перевірки вказано, що розбіжності між даними платника та даними перевірки виникли у зв"язку з тим, що позивачем включено до складу витрат військовий збір з підприємницької діяльності.

Суд погоджується з доводами відповідача, зважаючи на наступне.

Пунктом 177.4 ст.177 Податкового кодексу України визначено перелік витрат, безпосередньо пов"язаних з отриманням доходів фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування. Однак даний перелік не містить сплачених податків, зборів, окрім суми єдиного внеску на загальнообов"язкове державне страхування.

Отже, фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування не мають права включити до складу своїх витрат суму сплаченого військового збору у розмірі 1,5 % чистого оподатковуваного доходу.

З огляду на викладене, у зв"язку із включення позивачем до складу витрат суму сплаченого військового збору із підприємницької діяльності, відповідачем, згідно з податковим повідомленням-рішенням № від 05.03.2019, правомірно донараховано позивачу грошове зобов"язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 744,51 грн, з яких: 595,61 грн - основне зобов"язання та 148,9 грн штрафні (фінансові) санкції.

Окрім того суд зазначає, що позивачем не оспорюється донарахування контролюючим органом грошового зобов"язання з податку на доходи фізичних осіб відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019 внаслідок неподання позивачем підтверджуючих документів по господарським взаємовідносинам ФОП ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у розмірі 465,3 грн, з яких: 372,24 грн - за основним платежем та 93,06 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Підсумовуючи наведене, з урахування встановлених обставин справи та висновків суду про безпідставність донарахування вказаних сум грошового зобов"язання, суд дійшов до висновку про відсутність у відповідача правових підстав для збільшення ФОП ОСОБА_1 суми грошового зобов"язання за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 197752,87 грн, з яких: 158202,29 грн - основне зобов"язання; 39550,58 грн - штрафні (фінансові) санкції. Отже податкове повідомлення-рішення № від 05.03.2019 в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019 відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір у розмірі 16580,23 грн, з яких: 13264,18 грн - за податковим зобов"язанням та 3316,05 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями, суд зазначає наступне.

У акті перевірки зазначено, що за результатами перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_1 у рядку 23.1 річних податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2016-2017 роки "Сума податкових зобов"язань з військового збору, що підлягає сплаті до бюджету самостійно платником податків за результатами звітного (податкового) року" занизив податкові зобов"язання з військового збору а період з 23.03.2016 по 31.12.2017 на суму 13264,18 грн (у тому числі за 2016 рік на суму 9961,61 грн та за 2017 на суму 3302,57грн ) внаслідок заниження суми чистого доходу у розмірі 884278,39 грн (т.1 а.с.81).

Тобто, висновки контролюючого органу по заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2016 рік та за 2017 рік, які стали підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019 про нарахування грошового зобов"язання з податку на доходи фізичних осіб стали підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019 про донарахування грошового зобов"язання зі сплати військового збору.

З 03 серпня 2014 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів", яким, зокрема, запроваджено сплату військового збору.

Відповідно до пп.1.1 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України платниками військового збору є особи, визначені п.162.1 ст.162 Податкового кодексу України.

Згідно з п.162.1 ст.162 Податкового кодексу України платниками податку є фізична особа-резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу, а саме загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого включаються, зокрема, інвестиційний прибуток від проведення платником податку операцій з цінними паперами, деривативами та корпоративними правами, випущеними в інших, ніж цінні папери, формах, крім доходу від операцій, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.40 і 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу (п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України).

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Аналіз наведених вище норм Податкового кодексу України щодо справляння військового збору дозволяє дійти висновку, що правові підстави його сплати є такими ж, як і для податку на доходи фізичних осіб.

Зважаючи на висновки суду щодо правомірності декларування позивачем доходів і витрат за період з 23.03.2016 по 31.12.2017 за результатами господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , які описані в акті перевірки, та висновки щодо правомірності донарахування контролюючим органом грошового зобов"язання за платежем податок на доходи фізичних осіб відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019, суд дійшов до висновку, що у відповідача відсутні підстави для збільшення ФОП ОСОБА_1 податкового зобов`язання за платежем військовий збір у розмірі 16479,4 грн, з яких: 13183,52 грн - основне зобов"язання та 3295,88 грн - штрафні (фінансові) санкції. Отже податкове повідомлення-рішення № від 05.03.2019 у вказаній частині підлягає скасуванню.

Щодо рішення № від 05.03.2019 про застосування до позивача штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 719,34 грн, суд зазначає наступне.

У акті перевірки контролюючим органом зазначено, що перевіркою правильності нарахування єдиного внеску з сум доходу, на який нараховується єдиний внесок, встановлено заниження ФОП ОСОБА_1 в період з 23.03.2016 по 31.12.2017 суми єдиного внеску, нарахованого з чистого оподаткованого доходу у розмірі 22,00% з урахуванням максимальної величини, на загальну суму 2397,8 грн, за 2016 рік.

Відповідно пункту 1 частини 2 статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VІ від 08.07.2010 (далі - Закон України №2464-VІ) визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону України №2464-VІ визначено, що єдиний внесок нараховується, зокрема, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - це максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює за період з 01.01.2016 - 25 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на місяць, за який нараховується дохід. Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 05.03.2019 відповідач вимагає сплатити ФОП ОСОБА_1 недоїмку зі сплати єдиного внеску у розмірі 2397,8 грн (т.1 а.с.29).

Відомості про оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 05.03.2019 у суду відсутні.

Згідно з п.3 ч.11 ст.25 Закону України №2464-VІ за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого ЄСВ накладається штраф у розмірі 10% зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50% суми донарахованого єдиного внеску.

З огляду на викладене, оскільки сума ЄСВ за 2016 рік у розмірі 2397,8 грн донарахована контролюючим органом самостійно, відповідачем правомірно застосовано штрафні санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску на підставі п.3 ч.11 ст.25 Закону України №2464-VІ.

Твердження позивача про неправомірність нарахування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску за періоди, які не охоплювались періодом, що перевірявся, суд вважає необґрунтованими, зважаючи на наступне.

Звітний період за який було донараховано єдиний внесок дорівнює календарному року, а несвоєчасне нарахування єдиного внеску за 2016 рік встановлено контролюючим органом під час перевірки у 2019 році. Тому штрафні санкції за донарахування позивачу своєчасно не нарахованого ЄСВ правомірно застосовано за три звітних періоди (з 2016 року по 2017 рік, з 2017 року по 2018 рік та з 2018 року по 2019 рік) (т.2 а.с.3)

Щодо доводів позивача про помилку в обрахунку розміру штрафної санкції, вказаному контролюючим органом у розрахунку штрафних (фінансових) санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску відповідно до рішення № від 05.03.2019, суд дійшов до висновку, що вказана технічна помилка жодним чином не змінює змісту, суті та форми вказаного рішення, як і не спростовує факту виявлених порушень (т.1 а.с.30, т.2 а.с.2).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що контролюючий орган при прийнятті рішення № від 05.03.2019 діяв у межах своїх повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією та законами України.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019 про застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 20% за порушення строків сплати суми авансових платежів з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 875,01 грн та податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019 про застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 10% за порушення строків сплати суми авансових платежів з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 1316,63 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до висновків контролюючого органу, викладених у акті перевірки, встановлено несвоєчасність сплати позивачем авансових платежів з податку на доходи фізичних осіб за І-ІІІ квартали 2017 року на загальну суму 17541,31 грн (т.1 а.с.54).

Представник відповідача пояснила, що оскільки позивачем не велася Книга обліку доходів і витрат, відповідачем самостійно, згідно з фактичних даних, встановлено порушення строків сплати авансових внесків.

Підпунктом 177.5.1 п.177.5 ст. 177 ПК України передбачено термін сплати авансових платежів з податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО), розрахованих фізичною особою - підприємцем самостійно згідно з фактичними даними, зазначеними у Книзі обліку доходів і витрат, до 20 числа місяця, наступного за кожним календарним кварталом (до 20 квітня, до 20 липня і до 20 жовтня). При цьому, якщо результатом розрахунку авансового платежу за відповідний календарний квартал є від`ємне значення, то авансовий платіж за такий період не сплачується.

Водночас пп. 177.5.3 п.177.5 ст.177 ПК України передбачено, що остаточний розрахунок ПДФО за звітний податковий рік здійснюється платником самостійно згідно з даними, зазначеними в річній податковій декларації про майновий стан і доходи (далі - податкова декларація), з урахуванням сплаченого ним протягом року ПДФО на підставі документального підтвердження факту його сплати.

Термін сплати податкового зобов`язання з ПДФО, зазначеного у поданій фізичною особою-підприємцем податковій декларації визначений п. 57.1 ст. 57 ПКУ, а саме протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого ПКУ для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених ПКУ.

Суд зазначає, що відповідальність настає при несплаті узгоджених податкових зобов`язань. У даному випадку декларація протягом перших трьох кварталів не подається, тому й зобов`язання не можна вважати узгодженим.

Суд зазначає, що відповідно до розрахунку податкових зобов"язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих самозайнятою особою до податкової декларації про майновий стан і доходи ФОП ОСОБА_1 за 2017 рік, позивачем у п.1.3 розділі ІІІ загальну суму авансових платежів з ПДФО позивачем визначено у розмірі 82975,5 грн (т.1 а.с.117-119).

Відповідно до відомостей досліджених контролюючим органом під час перевірки сума фактично сплачених авансових платежів з ПДФО за 2017 рік становить - 82975,5 грн, з урахуванням того, що останні платіж позивач здійснив 18.01.2018 (т.1 а.с.54).

Відповідно до п. 126.1 ст. 126 ПК України якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених п. 126.2 ст. 126 ПКУ) протягом строків, визначених ПК України, то платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

- при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

- при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Однак з огляду на вказане, зважаючи на той факт, що станом на момент подання позивачем податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік - 07.02.2018, визначена ним сума авансових платежів з ПДФО у розмірі 82975,5 грн за звітний податковий рік сплачена у повному розмірі, суд дійшов до висновку, що податкові повідомлення-рішення № та № від 05.03.2019 є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019 про застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 170 грн у зв"язку з неподання позивачем податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2016 року, суд зазначає наступне.

Контролюючим органом під час перевірки встановлено, що в Єдиному реєстрі податкових накладних зареєстровано податкові накладні виписані позивачу у серпні 2016 року наступними контрагентами: Приватним підприємством фірма "Імпорттехносервіс", податкова накладна від 31.08.2016 №849 на суму 260 грн (ПДВ 43,33 грн); Товариством з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР СЕРТИФІКАЦІЇ КЛЮЧІВ "УКРАЇНА", податкові накладні від 29.08.2016 №49248 на суму 6 грн (ПДВ 1,00 грн) та від 29.08.2016 №49249 на суму 103 грн (без ПДВ); Приватним підприємством "ВІДЛУННЯ", податкова накладна від 26.08.2016 №181 на суму 660,67 грн (ПДВ 110,11 грн) (т.1 а.с.74).

Згідно з витягом №892 з реєстру платників податків на додану вартість ОСОБА_1 зареєстрований платником податку на додану вартість 01.07.2016 (т.1 а.с.157).

Відповідно до пп. 49.18.1. п. 49.18 ст. 49 ПК України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Пунктом 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов"язань платник податку зобов"язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту 49.2 статті 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов"язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов"язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання (п. 120.1 ст. 120 ПК України).

З огляду на системний аналіз правових норм, платник податків зобов`язаний подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є, за кожний звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню.

Тобто, при наявності від`ємного значення об`єкту оподаткування в декларації по податку на додану вартість та зареєстрованих податкових накладних від постачальників товарів (робіт, послуг), подання декларації з податку на додану вартість є обов`язковим.

Суд зауважує, що позивач не спростував факт реєстрації податкових накладних контрагентами у Єдиному реєстрі податкових накладних виписаних позивачу у серпні 2016 року, а в обґрунтування протиправності нарахованого відповідачем штрафу зазначав, що фактично господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 розпочав з вересня 2016 року.

Суд ставить критично до вказаних доводів позивача, оскільки чинним податковим законодавством на платника податку покладено обов`язок щодо своєчасності формування та подання податкової декларації до контролюючого органу. У разі невиконання вказаного обов`язку, платник податків несе відповідальність у вигляді штрафу.

Враховуючи те, що позивач не виконав обов`язку щодо подання податкової декларацій з податку на додану вартість за серпень 2016 року, з урахуванням реєстрації позивача, як платника податку на додану вартість з 01.07.2016, суд дійшов до висновку про правомірність податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019, яким до позивача застосовано штрафні санкції за платежем податок на додану вартість у розмірі 170 грн.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 05.03.2019 № про застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій за платежем адміністративні штрафи та інші санкції у розмірі 170 грн, суд зазначає наступне.

В акті перевірки зазначено, що для здійснення підприємницької діяльності у період з 23.03.2016 по 31.12.2017 позивач використовував орендовані приміщення, однак в супереч нормам податкового законодавства до контролюючого органу повідомлення про об`єкти оподаткування, або об`єкти пов`язані з оподаткуванням, або через які провадиться діяльність за формою №20-ОПП, подано несвоєчасно - 16.08.2018, тобто після спливу 10 робочих днів, що і стало підставою для застосування штрафних санкцій у сумі розміром 170грн.

Судом встановлено, що між ФОП ОСОБА_1 ("Орендар") та Приватним підприємством "Відлуння" ("Орендодавець") 01.08.2016 укладено договір оренди майна №203, предметом якого є оренда приміщення загальною площею 13,84 кв.м. торгівельний об`єкт №151 за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.168-172).

Відповідно до договору найму нежилого приміщення б/н від 01.08.2016 ФОП ОСОБА_3 ("Наймодавець") надала в строкове платне користування ФОП ОСОБА_1 ("Наймач") приміщення загальною площею 4,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.173-176).

Згідно з договором оренди майна №211 від 01.11.2016 Приватне підприємство "Відлуння" ("Орендодавець") надало ФОП ОСОБА_1 ("Орендар") у тимчасове користування за плату торгівельний об`єкт №320, загальною площею 8,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.177-180).

Судом також встановлено, що між ФОП ОСОБА_1 ("Орендар") та Приватним підприємством "Відлуння" ("Орендодавець") 01.01.2017 укладено договір оренди майна №2, предметом якого є тимчасове користування за плату торгівельним об`єктом №248, загальною площею 13,84 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.181-184).

Відповідно до договору оренди майна №3 від 01.01.2017 Приватне підприємство "Відлуння" ("Орендодавець") надало ФОП ОСОБА_1 ("Орендар") у тимчасове користування за плату торгівельний об`єкт №181, загальною площею 8,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.185-188).

Окрім того, 01.01.2017 між ФОП ОСОБА_1 ("Орендар") та ФОП ОСОБА_4 ("Орендодавець") укладено договори оренди нежитлової площі №2, №3, №4 (з аналогічними умовами) про надання в орендне користування кіоску №9, №8 та №591, відповідно, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.189, 190, 191).

Також 01.07.2017 між ФОП ОСОБА_1 ("Орендар") та ФОП ОСОБА_4 ("Орендодавець") укладено договір оренди відділу в тимчасовому павільйоні продовольчих товарів загальною площею 22,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с.192-195).

Відповідно до договору найму нежилого приміщення б/н від 01.08.2017 ФОП ОСОБА_3 ("Наймодавець") надала в строкове платне користування ФОП ОСОБА_1 ("Наймач") приміщення загальною площею 4,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 196-199).

Суд зазначає, що відповідно до умов вказаних договорів, термін їх дії розпочинається з моменту підписання сторонами договору, тобто з дати їх укладення, окрім того змістом таких договорів передбачено, що нежитлові приміщення (кіоски) надаються позивачу з метою здійснення торгівельної діяльності.

16 серпня 2018 року ФОП ОСОБА_1 подав до відповідача повідомлення про об`єкти оподаткування за формою №20-ОПП, в якому повідомив про наявність у нього, як платника податків, наступних об"єктів:

1) кіоску №591 за адресою: АДРЕСА_3;

2) відділу магазину за адресою: АДРЕСА_1;

3) кіоску №9 за адресою: АДРЕСА_2 ;

4) кіоску №151 за адресою: АДРЕСА_2 ;

5) кіоску №320 за адресою: АДРЕСА_3;

6) кіоску № за адресою: АДРЕСА_3;

7) павільйону за адресою: АДРЕСА_4 (т.2 а.с.30).

У ході судового розгляду справи представник позивача вказував, що ФОП ОСОБА_1 не порушено вимоги Податкового кодексу України у частині своєчасності та правильності повідомлення про взяття на облік об`єктів оподаткування в контролюючих органах, а саме договорів оренди нерухомого майна, оскільки фактично господарська діяльність з моменту укладення договорів оренди не велась.

Суд зазначає, що згідно з п. 63.3 Податкового кодексу України з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку).

Об`єктами оподаткування й об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є майно і дії, у зв`язку з якими у платника податків виникає обов`язок зі сплати податків і зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку і збору зазначені у відповідних розділах Податкового кодексу України.

Платник податків зобов`язаний стати на облік у відповідних контролюючих органах за основним та неосновним місцем обліку, повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючі органи за основним місцем обліку згідно з порядком обліку платників податків.

Процедура обліку об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з оподаткуванням, визначені розділом VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1588 від 09.12.2011 року (далі - Порядок №1588), відповідно до змісту якого, платник податків зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку.

Якщо місце проживання фізичної особи-підприємця є місцем, де провадиться підприємницька діяльність, або воно пов`язане із здійсненням підприємницької діяльності, то фізична особа-підприємець повинна подати повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які проводиться діяльність, за формою №20-ОПП протягом 10 робочих днів після реєстрації, до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків.

Зміст наданих суду позивачем договорів оренди свідчить, що нерухомість орендувалася позивачем для ведення торгівельної діяльності.

Надані контролюючим органом до суду заяви про реєстрацію реєстратора розрахункових операцій у кіосках та павільйонах, які є предметом вказаних договорів оренди, свідчать про те, що ФОП ОСОБА_1 з 01.09.2016 в орендованих приміщеннях встановив та зареєстрував реєстратори розрахункових операцій з метою здійснення господарської діяльності (т.2 а.с.16-29).

Саме тому, посилання позивача на відсутність правових підстав для накладення штрафу за несвоєчасне повідомлення про об`єкти оподаткування є необґрунтованим.

З огляду на викладене, ФОП ОСОБА_1 несвоєчасно, 16.08.2018, повідомив фіскальний орган за формою №20-ОПП про укладені договори оренди нежитлового приміщення (кіосків, павільйонів).

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про правомірність прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення № від 05.03.2019.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов до висновку про частикове задоволення позову.

У силу приписів ст. 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , ідн. номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області (вул.Ю.Тютюнника, буд.7, м.Житомир, 10003, ), - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області № від 05.03.2019 в частині збільшення суми грошового зобов"язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 197752 (сто дев"яносто сім тисяч сімсот п"ятдесят дві) грн 87 (вісімдесят сім) коп, з яких: 158202 (сто п"ятдесят вісім тисяч двісті дві) грн 29 (двадцять дев"ять) коп - за податковим зобов"язанням та 39550 (тридцять дев"ять тисяч п"ятсот п`ятдесят) грн 58 (п"ятдесят вісім) коп - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області № від 05.03.2019 у частині збільшення суми грошового зобов"язання за платежем військовий збір у розмірі 16479 (шістнадцять тисяч чотириста сімдесят дев"ять) грн 40 (сорок) коп, з яких: 13183 (тринадцять тисяч сто вісімдесят три) грн 52 (п"ятдесят дві) коп - за податковим зобов"язанням та 3295 (три тисячі двісті дев"яносто п"ять) грн 88 (вісімдесчят вісім) коп - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області № та № від 05.03.2019.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі розміром 3514 (три тисячі п"ятсот чотирнадцять) грн 30 (тридцять) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі 08 січня 2020 року.

Суддя А.В. Горовенко