Справа № 160/9482/19
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2019-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 грудня 2019 року Справа № 160/9482/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
Позов обґрунтовано протиправністю оскарженого рішення, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб (податковий період 2014-2017 рік) на загальну суму 360169,29 грн. За позицією позивача, протягом 2014-2016 року він не був платником земельного податку у розумінні приписів земельного законодавства України, оскільки право постійного землекористування виникло лише у 2016 року на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від у справі № 202/3289/16-ц, яке набрало законної сили. Також вважає, що відповідачем помилково визначено оскаржені грошові зобов`язання за 2017 рік з застосуванням податку, яка не відповідає цільовому використанню земельну ділянки.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.10.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Тією ж ухвалою суду відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву, а також витребувано у останнього додаткові докази, а саме: копію документів, на підставі яких прийнято оскаржене рішення.
Відповідач скористався наданим правом і надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому посилався на правомірність оскарженого рішення, з огляду на те, що позивач є платником земельного податку незалежно від наявності правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, враховуючи, що на ній знаходиться частка нерухомого майна, що перебуває у власності останнього.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із такого.
Судом встановлено та не є спірним, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 17.05.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозенко В.В., позивач придбав нежитлове приміщення поз. 1-8, 15 в будівлі тиру літ. Б-1, загальною площею 128,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 25.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозенко В.В., позивач придбав нежитлове приміщення поз. 9-14, в будівлі тиру літ. Б-1, загальною площею 234,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.12.2016 року у справі № 202/3289/16-ц, серед іншого, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволений повністю. Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право постійного користування земельною ділянкою площею 0,5233 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано Управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області надати кадастровий номер та зареєструвати право постійного користування земельною ділянкою площею 0,5233 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка перебуває у постійному користуванні ТОВ «Алюр Севен» для фактичного розміщення автомобільної стоянки по АДРЕСА_1 , виконаної фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 відповідно до договору від 29.11.2016 року № Г-014к-Д.
Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду із цим позовом, правомірність прийняття якого і є предметом розгляду у цій справі.
При вирішенні спору суд виходить із того, що відповідно до статті 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно із підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.
Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі. А в силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Таким чином обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.
Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Як визначено статтею 126 ЗК України, право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 ЗК України і статтею 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.
Пунктом 284.1 статті 284 ПК України встановлено, що Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, міські, селищні та сільські ради можуть встановлювати пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території: часткове звільнення на певний строк, зменшення суми земельного податку лише за рахунок коштів, що зараховуються до відповідних місцевих бюджетів. Органи місцевого самоврядування до 1 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки дані стосовно наданих пільг зі сплати земельного податку юридичним та/або фізичним особам. Нові зміни щодо зазначеної інформації надаються до 1 числа першого місяця кварталу, що настає за звітним кварталом, у якому відбулися зазначені зміни.
Згідно з пунктом 271.1 статті 271 ПК України базою оподаткування земельним податком є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації.
При цьому у силу пункту 271.2 статті 271 ПК України рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Статтею 286 Податкового кодексу України передбачений порядок обчислення плати за землю.
Відповідно до п. 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абз. 1 п. 286.5 ст. 286 ПК України встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.
У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.
У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.
Відповідно до пункту 287.6 статті 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Тобто, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
оскільки право постійного землекористування виникло лише у 2016 року на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/3289/16-ц, яке набрало законної сили. Також вважає, що відповідачем помилково визначено оскаржені грошові зобов`язання за 2017 рік з застосуванням податку, яка не відповідає цільовому використанню земельну ділянки.
У справі, яка розглядається, позивач є власником нежитлової будівлі з 2011 року, а земельна ділянка передана у власність позивачу на підставі рішення суду від 12.12.2016 року, що не скасовує його обов`язку щодо сплати земельного податку як землекористувача до моменту прийняття вказаного судового акту.
Тобто незважаючи на те, що позивач став користувачем земельною ділянкою під належним йому на праві власності нежитловим приміщенням на підставі рішення суду у 2016 році, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виник з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
За таких обставин, суд знаходить необґрунтованими позивача щодо відсутності у нього обов`язку зі сплати земельного податку.
Разом з тим, судом встановлено, що сума земельного податку у оскарженому податковому повідомленні-рішенні розрахована відповідачем не на підставі нормативної грошової оцінки землі проведеної з урахуванням положень Методики уповноваженим на це органом зі складанням відповідної технічної документації, яка у свою чергу повинна бути затверджена органом місцевого самоврядування, а розмір такої оцінки зазначається у витягу з технічної документації, який видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
З цього приводу, суд зазначає, що статтею 288.5 ПК України передбачено, що «...288.5. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: …288.5.1. не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки; 288.5.2. не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки».
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.
Статтею 13 цього Закону передбачено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, а порядок її проведення визначено статтею 18 Закону України "Про оцінку земель", якою встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів та передбачено, що оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які є розробниками документації із землеустрою відповідно до Закону України "Про землеустрій".
Приписами статей 18 та 20 Закону України "Про оцінку земель" обумовлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які є розробниками документації із землеустрою відповідно до Закону України "Про землеустрій", за результатами нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Відповідно до статті 23 цього Закону технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою; технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
До лютого 2017 року нормативна грошова оцінка земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів здійснювалась на підставі Методики, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 № 213, а з березня 2017 року на підставі Методики, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 № 831.
Згідно зі статтею 6 Методики для визначення нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення по Україні розраховується диференціальний рентний доход з орних земель за економічною оцінкою по виробництву зернових культур (у центнерах) за визначеною формулою.
Методикою також встановлено особливості визначення нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення під багаторічними насадженнями, природними сіножатями і пасовищами (стаття 10) та окремої земельної ділянки - території сільськогосподарських угідь, що знаходяться у власності або користуванні юридичних та фізичних осіб (стаття 18).
Таким чином, з аналізу наведених нормативних актів вбачається, що розмір орендної плати за землю встановлюється виключно на підставі нормативної грошової оцінки землі проведеної з урахуванням положень Методики вповноваженим на це органом зі складанням відповідної технічної документації яка повинна бути затверджена органом місцевого самоврядування, а розмір такої оцінки зазначається у витягу з технічної документації, який видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 821/54/18 від 31.01.2019 року.
Так, судом вживалися відповідні заходи для всебічного і повного з`ясування усіх обставин, що мали значення для вирішення спору та витребовувалися від відповідача усі документи, на підставі яких прийнято оскаржене рішення.
Проте, відповідачем вимоги ували суду не виконано, доказів того, що розмір орендної плати за землю встановлений на підставі нормативної грошової оцінки землі проведеної з урахуванням положень наведеної Методики, суду надано не було.
Відповідно ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Приймаючи до уваги вищевикладене та той факт, що відповідач не довів суду, що розмір нормативної грошової оцінки землі, що використано при визначенні грошового зобов`язання позивача за оскарженим рішенням, визначено з урахуванням Методики та даних про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки, суд дійшов висновку, що таке рішення прийняте відповідачем не у спосіб, передбачений законодавством України, а тому воно підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню у повному обсязі.
Згідно із статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплату судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна