Справа № 140/3192/19
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2020-01-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2020 року ЛуцькСправа № 140/3192/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ксензюка А. Я.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася в суд із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо не поновлення пенсії; визнання протиправним та скасування рішення про відмову у поновленні пенсії, викладене в рішення від 24 травня 2019 року та листі від 27 червня 2019 року; зобов`язання провести поновлення виплати пенсії з 07 жовтня 2009 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 квітня 2019 року представники позивача звернулися до відповідача з документами та вимогою про добровільне виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у справі № 140/186/19, яким визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про відновлення їй виплати пенсії та зобов`язано направити її заяву про відновлення виплати пенсії для повторного розгляду в Луцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області (далі - Луцьке ОУПФ). Однак, рішенням від 24 травня 2019 року та листом від 27 червня 2019 року № 7929/02-39 позивачу відмовлено у поновленні виплати раніше призначеної пенсії, у зв`язку з відсутністю на обліку в Луцькому ОУПФ матеріалів її пенсійної справи та неподанням документів, необхідних для поновлення виплати пенсії.

Позивач стверджує, що вона через свого представника подала усі необхідні для призначення пенсії належним чином засвідчені документи, у зв`язку з чим вважає, що відповідачем порушено її конституційні права громадянина України на отримання пенсії.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

Відповідач у відзиві на позов від 21 листопада 2019 року за № 24842/06-39 його вимоги заперечив, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що підставою для призначення пенсії є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку. Позивач не надала жодних документів, які б вказували її приналежність до українського громадянства. Подана до заяви копія паспорту громадянки Союзу Радянських Соціалістичних Республік для виїзду за кордон не може бути доказом, оскільки в ньому є відмітка, що він дійсний до 23 жовтня 1996 року. Також зазначає, що документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. Однак, зазначені вимоги не виконані представником позивача, оскільки подані завірена виписка з трудової книжки та копія диплому про освіту. Крім того, копія диплому видана на інше прізвище та відсутній правовстановлюючий документ.

Враховуючи викладене, Луцьким ОУПФ 24 травня 2019 року прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії.

У поданій до суду відповіді на відзив від 29 листопада 2019 року позивач підтвердила власну правову позицію, не погодившись із доводами протилежної сторони та зауважила, що право громадянина на одержання призначеної позивачу пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. Тому кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України. 29 грудня 1991 року позивач виїхала з України до Держави Ізраїль на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділенні посольства України в Державі Ізраїль, що підтверджується копіями посвідчення особи № НОМЕР_1 , що видане органом відділення МВС в місті Хайфа 08 березня 1992 року та закордонного паспорту НОМЕР_3. До виїзду за кордон позивач отримувала призначену пенсію в місті Луцьку, де проживала за адресою: АДРЕСА_1

У зв`язку з виїздом за кордон ОСОБА_1 отримала пенсійний аванс за 6 місяців, однак в подальшому виплата їй пенсії була припинена.

11 квітня 2018 року позивач подала до Пенсійного фонду України заяву, в якій просила направити дану заяву до уповноваженого територіального органу Пенсійного фонду України та зобов`язати його поновити виплату пенсії.

Рішенням від 19 липня 2018 року відповідач відмовив ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії, посилаючись на відсутність міжнародної пенсійної угоди між Україною та Державою Ізраїль, а також відсутність реєстрації на території України за місцезнаходженням відповідача.

Дана відмова була оскаржена позивачем у судовому порядку. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у справі № 140/186/19 визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про відновлення їй виплати пенсії та зобов`язано направити її заяву про відновлення виплати пенсії для повторного розгляду в Луцьке ОУПФ.

Повторно звернувшись із заявою про відновлення вплати пенсії, позивач отримала рішення від 24 травня 2019 року та лист від 27 червня 2019 року № 7929/02-39, в якому Луцьке ОУПФ її повідомило про відмову у поновленні виплати раніше призначеної пенсії, у зв`язку з відсутністю на обліку в Луцькому ОУПФ матеріалів її пенсійної справи та неподанням документів, необхідних для поновлення виплати пенсії.

Не погодившись із таким рішенням позивач звернулася до суду із даним позовом.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-ІV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною четвертою статті 8 Закону № 1058-ІV визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тобто, однією з умов, які передбачають наявність у особи права на отримання пенсії є її належність до громадянства України.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1058-ІV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно.

Згідно із пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок), до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи:

1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року №10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.

Пунктом 2.9. зазначеного Порядку чітко встановлено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 1 постанови Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» передбачено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника і підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території Україні якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Документом, що посвідчує особу громадянина України за кордоном і при перетинанні державного кордону України, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон або дипломатичний і службовий паспорти, посвідчення особи моряка і проїзний документ дитини. Ці документи виготовляються і оформляються відповідно до положень, що затверджуються Кабінетом Міністрів України на підставі рекомендацій Міжнародної організації цивільної авіації.

Згідно із пунктом 12 Положення «Про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» строк дії паспорта становить десять років.

Судом встановлено, що при зверненні до відповідача із заявою про призначення пенсії, представником позивача було подано копію паспорту громадянки Союзу Радянських Соціалістичних Республік для виїзду за кордон ОСОБА_1 , який було видано 23 жовтня 1991 року, строком дії до 23 жовтня 1996 року.

Враховуючи те, що строк дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 на дату звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії сплинув, суд робить висновок, що такий паспорт не є документом, що посвідчує особу позивача.

Суд зазначає, що встановлені законом вимоги щодо надання до органу, що призначає пенсію документу, що засвідчує особу, яка звернулася з відповідною заявою, навіть через свого представника встановлено для ідентифікування такої особи, при цьому без такої ідентифікації неможливо встановити дійсне волевиявлення цієї особи.

Питання щодо місця проживання (реєстрації) не може бути порушено до встановлення особи, яка виявила намір реалізувати своє право на призначення пенсії.

Водночас суд зазначає про те, що закінчення строку дії паспорта ОСОБА_1 не є автоматичною умовою позбавлення останньої громадянства України, оскільки така особа не позбавлена права у встановленому законом порядку отримати (продовжити дію) документа, що підтверджує її особу на території України.

Таким чином, всупереч пункту 2.9 Порядку, при зверненні до ГУ ПФУ у Волинській області, позивачем було подано копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон із терміном дії не чинним (дійсним) на дату його подання.

Відповідно до пункту 2.23 Порядку документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Однак, всупереч вимогам пункту 2.223 Порядку представником позивача було подано завірену виписку з трудової книжки та копію диплому про освіту. Крім того, копія диплому видана на інше прізвище та відсутній правовстановлюючий документ.

Згідно із пунктом 4.1 Порядку заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Отже, суд дійшов висновку, що повернення відповідачем документів щодо призначення пенсії за віком позивачу є правомірним.

Суд також звертає увагу, що відповідно до частини п`ятої статті 45 Закону № 1058-ІV, документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Згідно із підпунктом 4 пункту 2.1 Порядку, до заяви про призначення пенсії за віком повинні додаватись, зокрема, документи про місце проживання (реєстрації) особи.

Пунктом 2.22 Порядку передбачено - за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.

Таким чином, для призначення пенсії особа повинна бути громадянином України, а також подати документ, що підтверджує її місце проживання (реєстрації), оскільки за приписами пункту 1.1 Порядку, повинна звернутись до управління ПФУ саме за місцем свого проживання.

Судом встановлено, що позивач не надав органу ПФУ обов`язковий документ про своє місце проживання (реєстрації). Але питання щодо місця проживання (реєстрації) не може бути порушено до встановлення особи, яка виявила намір реалізувати свої право на призначення пенсії.

Враховуючи правомірні дії відповідача, підстави щодо зобов`язання останнього призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком відсутні.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що відповідач довів правомірність свого рішення щодо відмови позивачу у поновленні виплати раніше призначеної пенсії, а тому у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Керуючись статтями 243-246, 250, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України Волинської області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, будинок 22-В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк