Справа № 140/2810/19
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року№ 857/11053/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Кушнерика М.П.,

при секретарі судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засідання в м.Львові апеляційну скаргу Свято-Михайлівської релігійної громади Української Православної церкви села Несвіч Луцького району Волинської області на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року у справі №140/2810/19 (суддя Ковальчук В.Д., м.Луцьк) за її позовом до Волинської обласної державної адміністрації та Управління культури, з питань релігії та національностей Волинської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року Свято-Михайлівська релігійна громада Української Православної церкви села Несвіч Луцького району Волинської області (далі Релігійна громада) звернулася до суду позовом до Волинської обласної державної адміністрації (далі ОДА) та Управління культури, з питань релігії та національностей ОДА (далі Управління) в якому просила:

визнати протиправним та скасувати розпорядження ОДА «Про реєстрацію статутів релігійних громад у новій редакції» від 18.03.2019 у №134 в частині підпункту 3 пункту 1, яким зареєстровано зміни до статуту Релігійної громади в новій редакції за новою назвою релігійна організація «Свято-Михайлівська релігійна громада Православної церкви України села Несвіч Луцького району Волинської області» (далі Релігійна організація);

скасувати державну реєстрацію нової редакції статуту за новою назвою Релігійна організація;

скасувати реєстраційні дії Управління:

а) від 20.03.2019 щодо проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи в частині зміни повного найменування (реєстраційна дія №3001596), щодо проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу в частині зміни додатково підписантів (реєстраційна дія №4001596), щодо внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах (реєстраційна дія №5001596);

б) від 16.07.2019 щодо проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи в частині зміни органу управління (реєстраційна дія №6001596);

відновити державну реєстрацію статуту Релігійної громади, ухваленого загальними (парафіяльними) зборами віруючих громадян 19.11.2017 та зареєстрованого в новій редакції розпорядженням голови ОДА від 28.12.2017 №674.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.

Не погодившись із постановленою ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить таку скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції невірно розтлумачив характер заявлених вимог як приватноправових, чим констатував відсутність публічно-правового спору.

ОДА у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Крім того, відповідачем подано клопотання про розгляд справи за відсутності її представника.

Управління в судове засідання не надіслало свого представника про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини стосуються прав та інтересів учасників релігійної громади на канонічне підпорядкування, а позовні вимоги у зазначеній справі спрямовані на захист цивільного права позивача. З огляду на суб`єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами господарського судочинства.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, однак оскаржувана ухвала не може бути залишена без змін, з огляду на таке.

З матеріалів справи та змісту позову видно, що 24.12.1991 проведено державну реєстрацію Релігійної громади, у зв`язку із чим вона набула статусу юридичної особи, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі Державний реєстр), свідоцтвом про державну реєстрацію статуту Релігійної громади від 24.12.1991 №289/266.

На підставі підпункту 3 пункту 1 Розпорядженням зареєстровано зміни до статуту Релігійної громади у новій редакції за новою назвою Релігійна організація.

20.03.2019 Управління проведено державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи в частині зміни повного найменування (реєстраційна дія №3001596). Таким чином, юридичну особу Релігійна громада перейменовано на Релігійна організація. Також 20.03.2019 тим же суб`єктом державної реєстрації внесено зміни до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах, в частині зміни керівника юридичної особи, зміни складу підписантів (реєстраційна дія №5001596).

Крім того, 16.07.2019 Управлінням проведено державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи в частині зміни органу управління (реєстраційна дія №6001596), що підтверджується витягом з Державного реєстру від 23.08.2019 за №24730047.

На думку позивача вказані реєстраційні дії проведено не тільки протиправно і незаконно, без відома і поза волевиявленням релігійної громади, але й неповноважною посадовою особою.

Також зазначає, що дії ОДА по прийняттю оскаржуваного Розпорядження в частині підпункту 3 пункту 1, яким зареєстровано зміни до статуту Релігійної громади є такими, що прийняті в порушення вимог Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (далі Закон №987-XII), Закону України «Про адміністративні послуги», Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», а також в порушення вимог розпорядження ОДА від 10.09.2018 №600, яким затверджено інформаційні та технологічні картки адміністративних послуг.

Водночас, вказує, що по суті прийняття оскаржуваних рішень відповідачів створюється прецедент узаконеного суб`єктами владних повноважень по наданню адміністративної послуги механізму дій будь якої групи із будь яких осіб всупереч частини першої статті 8 Закону №987-XII щодо зміни ієрархічної та інституційної структури будь якої релігійної громади на будь яку конфесію всупереч частини першої статті 7 Закону №987-XII, зміни підлеглості у канонічних і організаційних питаннях без проведення цих дій в порядку та у спосіб зареєстрованих державою статутів цих громад всупереч статтям 12, 14 Закону №987-XII, з автоматичним правонаступництвом цих сторонніх осіб замість фактично діючих громад, без їх відома і поза їх волею .

Приписами пункту 4 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС; в редакції, чинній на час подання позову, постановлення оскаржуваної ухвали та її перегляду в апеляційному порядку) встановлено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо: позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт 1 частини першої статті 170 КАС).

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини першої статті 4 КАС визначено, що адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 КАС публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За змістом частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Пунктами 3, 4, 15 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час подання позову, постановлення оскаржуваної ухвали та її перегляду в апеляційному порядку; далі ГПК) визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Спори, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи є корпоративними у розумінні пункту 3 частини першої статті 20 ГПК.

Статтею 55 Господарського кодексу України (далі ГК) визначено, що господарські організації це юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

За змістом статті 7 Закону №987-ХІІ релігійні організації в України утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами. Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Відповідно до статті 8 Закону №987-ХІІ релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням). Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону. Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем). Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим

За правилами, визначеними статтею 12 Закону №987-ХІІ відомості, зокрема, про вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження повинні міститися у статуті (положенні) релігійної організації, який (як і зміни до нього) підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 вказаного Закону.

Частина перша статті 14 Закону №987-ХІІ передбачає, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

У контексті наведеного необхідно зауважити, що даний спір не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідачі, приймаючи оскаржуване розпорядження та здійснюючі відповідні реєстраційні дії, хоч і мали владні-управлінські повноваження щодо позивача (в частині зареєструвати або відмовити у реєстрації статуту релігійної громади, змін керівника юридичної особи, складу підписантів, найменування), проте факт здійсненої реєстрації обумовлений наданими для такої реєстрації документами.

В свою чергу, позивач власне і доводить відсутність повноважень у особи, яка подала заяву та відсутність у неї необхідного пакету документів для реєстрації нової редакції статуту, оспорює повноваження приймати рішення про зміну статуту. Те ж саме стосується і оскаржених реєстраційних дій щодо зміни керівника юридичної особи, зміни складу підписантів, зміни найменування.

Також суд першої інстанції вказав на те, що оскаржувані реєстраційні дії здійснені на підставі протоколу №1 Загальних зборів Релігійної організації відповідно до пункту 8 якого дана релігійна громада голосами за 120 осіб, проти 0 осіб, утрималось 0 осіб, не голосували 0 осіб вирішила змінити підлеглість у канонічних та організаційних питаннях релігійної організації «Свято-Михайлівська релігійна громада Української Православної Церкви с. Несвіч Луцького району Волинської області» та перейти до складу Православної Церкви України під канонічне підпорядкування Управління Волинської єпархії Православної церкви України, змінивши при цьому назву на Релігійна організація.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що наданню правової оцінки Розпорядженню та вчиненим реєстраційним діям на виконання цього Розпорядження передує встановлення та доказування у даному спорі обставин, які є внутрішньою діяльністю Релігійної громади. При цьому, розглядуваний позов поданий та підписаний керівником наведеної релігійної громади протоієреєм ОСОБА_1 від імені цієї громади, який фактично не погоджується з рішенням релігійної громади про зміну її назви, канонічного підпорядкування та зміну керівника цієї юридичної особи.

Відтак, спір у цій справі стосуються прав та інтересів Релігійної громади та її учасників на канонічне підпорядкування, а позовні вимоги у зазначеній справі спрямовані на захист цивільного права позивача. З огляду на суб`єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами господарського судочинства.

Необхідно звернути увагу і на те, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Вказана правова позиція, щодо подібного спору викладена у постанові Верховного суду від 19 грудня 2018 року у справі №806/3462/14.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції приймає до уваги посилання апелянта на те, що суд першої інстанції невірно визначив суд до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, так як відповідно до частини п`ятої статті 30 ГПК спори, у яких відповідачем є зокрема, обласні, Київська та Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації розглядаються місцевим господарським судом, юрисдикція якого поширюється на місто Київ.

Згідно частини четвертої статті 317 КАС зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови у відкритті провадження у цій справі, проте не врахував вимоги наведеної вище норми частини п`ятої статті 30 ГПК та помилково з посиланням на норми частини шостої статті 170 КАС вказав, що позивач з даним позовом повинен звернутися до Господарського суду Волинської області, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість зміни цієї частини оскаржуваної ухвали шляхом виключення абзацу третього резолютивної частини цієї ухвали з вищевикладених мотивів та відповідно часткового задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 308, 310, 312, 315-316, 317, 321, 325, 328, 329 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Свято-Михайлівської релігійної громади Української Православної церкви села Несвіч Луцького району Волинської області задовольнити частково.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року змінити, виключивши абзац третій резолютивної частини цієї ухвали.

В решті ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
М. П. Кушнерик

Повне судове рішення складено 26 грудня 2019 року.