Справа № 152/400/19
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 152/400/19 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шаповалова Т.М.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

24 грудня 2019 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Ватаманюка Р.В. Драчук Т. О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Колісниченко Ю.В.,

позивача: ОСОБА_1 .,

представника відповідача: Країло С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Шаргородської міської ради Вінницької області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до Шаргородської міської ради Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

в березні 2019 року ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Шаргородської міської ради, у якому просила визнати протиправною бездіяльність Шаргородської міської ради по виконанню законів та рішень, які регламентують регулювання чисельності тварин, що не утримуються людиною, але перебувають в умовах, повністю або частково створюваних діяльністю людини; стягнути з Шаргородської міської ради на її користь матеріальну шкоду у розмірі 1000 грн. та моральну шкоду у розмірі 15000 грн., а також стягнути судовий збір.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 26.09.2019 позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Шаргородської міської ради по виконанню законів та підзаконних нормативно-правових актів, які регламентують регулювання чисельності тварин, що не утримуються людиною, але перебувають в умовах, повністю або частково створюваних діяльністю людини;

- стягнуто з Шаргородської міської ради на користь ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 на її користь матеріальну шкоду у розмірі 197,38 грн. (сто дев`яносто сім гривень 38 коп.) та моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень):

- стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору при звернені до суду в сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Шаргородської міської ради.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висноків суду обставинам справи.

Зокрема апелянт зазначає, що не може вважатись встановленим фактом напад собаки 16.07.2018 в центрі міста Шаргород близько 11 год. на ОСОБА_1 та її малолітню дитину ОСОБА_2 , оскільки така обставина не підтверджена належними та допустимими доказами, а відповідач такої обставини не визнавав.

Крім того, відповідач зазначив, що позивачем не зазначено, якими саме нормативно-правовими актами зобов`язано органи місцевого самоврядування розробляти програми регулювання чисельності безпритульних тварин.

Позивач в судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 16.07.2018 року в центрі міста Шаргород близько 11 год., проходячи біля приміщення колишнього Універмагу, на ОСОБА_1 та її малолітню дитину Соломію, ІНФОРМАЦІЯ_1 , накинулася безпритульна собака, яка покусала дитину, спричинивши рвану рану. В свою чергу ОСОБА_1 почала відбивати собаку від дитини, у зв`язку з чим вона теж отримала травмування (укуси) безпритульною собакою.

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №3999 від 19.07.2018 року Шаргородської центральної районної лікарні малолітній дитини ОСОБА_2 встановлено діагноз укушена рана лівого стегна. Проведено лікування: 17.07.2018 року операція під наркозом, потім перев`язки, антирабічна вакцина, тавегіл.

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №3998 від 19.07.2018 року Шаргородської центральної районної лікарні ОСОБА_1 встановлено діагноз укушена рана лівого наколінника. Проведено лікування: перев`язки, антирабічна вакцина, тавегіл.

08.10.2018 року ОСОБА_1 звернулася до міського голови Шаргородської міської ради з проханням надати їй матеріальну допомогу на лікування дочки Соломії.

Листом № 02-15/586 від 31.10.2018 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що в міському бюджеті на 2018 році передбачено кошти для надання нецільової благодійної допомоги, яка надається лише жителям територіальної громади міста, оскільки ОСОБА_1 є жителем с.Плебанівка, а тому нецільова благодійна допомога із міського бюджету їй неможлива. Додатково повідомлено, що для можливості одержання допомоги на лікування необхідно звернутись із заявою в Шаргородську районну державну адміністрацію та Плебанівську сільську раду.

Не погодившись з бездіяльністю Шаргородської міської ради щодо невиконання нею обов`язків щодо відлову безпритульних собак та вважаючи необхідним стягнути з Шаргородської міської ради матеріальну допомогу та моральну шкоду, позивач звернулась до суду за захистом її порушених прав та інтересів.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ст.9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» чітко, без жодних альтернатив визначено, що обов`язок установлення правил утримання домашніх тварин покладається на органи місцевого самоврядування. Однак, судом встановлено, що Шаргородською міською радою не було розроблено Програму регулювання чисельності безпритульних тварин в м.Шаргород, не затверджено правил утримання домашніх тварин. Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення вимог позивача у частині визнання протиправною бездіяльності Шаргородської міської ради по виконанню законів та рішень, які регламентують регулювання чисельності тварин, що не утримуються людиною, але перебувають в умовах, повністю або частково створюваних діяльністю людини.

Що стосується відшкодування позивачу матеріальної шкоди у розмірі 1000 грн. та моральної шкоди у розмірі 15 000 грн., то суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 197,38 грн. з огляду на надані позивачем товарні чека на придбання ліків.

Щодо позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 15000 грн., то суд першої інстанціїх дійшов висновку про повне їх задоволення.

Колегія суддів погоджується із вказаною позицією суду першої інстанції та враховує викладене нижче.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження органів місцевого самоврядування в Україні визначені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон № 280/97-ВР).

Відповідно до статті 2 Закону № 280/97-ВР місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Частиною 3 статті 24 Закону №280/97-ВР встановлено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Таким чином, Рада у своїй діяльності зобов`язана діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, керуватися у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, прийнятими у межах їхньої компетенції, розглядаючи і вирішуючи питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до її відання.

Згідно з п. 44 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність, належить до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад.

П. 22 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: затвердження програм соціально-економічного та культурного розвитку відповідних адміністративно-територіальних одиниць, цільових програм з інших питань місцевого самоврядування.

Так, звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначила, що протиправною бездіяльністю Шаргородської міської ради щодо утримання безпритульних собак їй було завдано матеріальну та моральну шкоду, зокрема внаслідок заподіяння безпритульною собакою її малолітній дитині тілесних ушкоджень.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства», держава гарантує дитині право на охорону здоров`я, безоплатну кваліфіковану медичну допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров`я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціонального харчування, формуванню навичок здорового способу життя.

Згідно з ч 1 ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства», кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про охорону дитинства», особи за порушенні вимог законодавства про охорону дитинства, несуть цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законів України.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», захист населення від інфекційних хвороб, спільних для тварин і людей (зооантропонозних інфекцій), забезпечується проведенням ветеринарно-санітарних, протиепізоотичних, профілактичних і протиепідемічних заходів під час догляду за тваринами, виробництва, переробки та реалізації продукції тваринництва, дотриманням усіма господарюючими суб`єктами вимог ветеринарних, санітарно-гігієнічних і санітарно-протиепідемічних правил і норм, а також контролем місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за їх дотриманням. З метою запобігання виникненню та поширенню зооантропонозних інфекцій серед людей місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування: затверджують комплексні програми і плани профілактики та боротьби з цими інфекціями; затверджують правила утримання тварин у домашніх умовах, виділяють і облаштовують на територіях населених пунктів місця для їх вигулювання, забезпечують відлов, тимчасове утримання та регулювання чисельності бродячих тварин; забезпечують систематичне проведення дератизації на територіях населених пунктів, у місцях масового відпочинку населення та рекреаційних зонах.

У відповідності до п.п. 4, 6 Порядку проведення заходів, необхідних для скорочення чисельності тварин, які становлять небезпеку, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України № 425 від 28 вересня 2010 року, регулюванню чисельності підлягають безпритульні тварини, які: заподіюють шкоду компонентам природного середовища, життю, здоров`ю та майну громадян, майну юридичних осіб; заподіюють шкоду сільському, лісовому, мисливському і (або) рибному господарству; завдають клопоту мешканцям населених пунктів; створюють загрозу чи перешкоджають транспортному руху, функціонуванню ліній електромережі, промислових і військових об`єктів; народилися з відхиленнями у фізичному розвитку, хворі або є носіями збудників хвороб, небезпечних для життя і здоров`я інших тварин чи людей; чисельність яких загрожує санітарно-епідеміологічному благополуччю населення; створюють загрозу виникнення епізоотій.

З метою захисту від страждань і загибелі тварин унаслідок жорстокого поводження з ними, захисту їх природних прав та укріплення моральності й гуманності суспільства в Україні було ухвалено Закон «Про захист тварин від жорстокого поводження».

Безпритульні тварини підлягають вилову. Подальше обстеження виловлених безпритульних тварин, проведення процедур з ними і вирішення питання власності на них здійснюються відповідно до вимог статті 24 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження».

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 24 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», собаки, незалежно від породи, належності та призначення, у тому числі й ті, що мають нашийники з номерними знаками і намордники, але знаходяться без власника на вулицях, площах, ринках, у скверах, садах, на бульварах, пляжах, у громадському транспорті, дворах та інших громадських місцях, вважаються безпритульними і підлягають вилову.

Для забезпечення вилову та тимчасової ізоляції собак, котів та інших домашніх тварин органами місцевого самоврядування можуть створюватися комунальні служби або підприємства з питань утримання та поводження з тваринами в населених пунктах відповідно до місцевих програм регулювання чисельності тварин у населених пунктах.

Крім того, статею 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» передбачено, що правила утримання домашніх тварин установлюються органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.1 зазначено Закону домашні тварини - собаки, коти та інші тварини, що протягом тривалого історичного періоду традиційно утримуються і розводяться людиною, а також тварини видів чи порід, штучно виведених людиною

для задоволення естетичних потреб і потреб у спілкуванні, що, як правило, не мають життєздатних диких популяцій, які складаються з особин з аналогічними морфологічними ознаками, та існують тривалий час у їх природному ареалі.

Згідно ч.1 ст. 24 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» собаки, незалежно від породи, належності та призначення, у тому числі й ті, що мають нашийники з номерними знаками і намордники, але знаходяться без власника на вулицях, площах, ринках, у скверах, садах, на бульварах, пляжах, у громадському транспорті, дворах та інших громадських місцях, вважаються безпритульними і підлягають вилову.

Відповідно до п.п.4,6 Порядку проведення заходів, необхідних для скорочення чисельності тварин, які становлять небезпеку, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього середовища України №425 від 28.05.2010 регулюванню чисельності підлягають безпритульні тварини, які:

заподіюють шкоду компонентам природного середовища, життю, здоров`ю та майну громадян, майну юридичних осіб;

заподіюють шкоду сільському, лісовому, мисливському і (або) рибному господарству;

завдають клопоту мешканцям населених пунктів;

створюють загрозу чи перешкоджають транспортному руху, функціонуванню ліній електромережі, промислових і військових об`єктів;

народилися з відхиленнями у фізичному розвитку, хворі або є носіями збудників хвороб, небезпечних для життя і здоров`я інших тварин чи людей;

чисельність яких загрожує санітарно-епідеміологічному благополуччю населення;

створюють загрозу виникнення епізоотій.

Безпритульні тварини підлягають вилову. Подальше обстеження виловлених безпритульних тварин, проведення процедур з ними і вирішення питання власності на них здійснюються відповідно до вимог статті 24 Закону України "Про захист тварин від жорстокого поводження" ( 3447-15 ).

Так, на виконання ст.9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 2 червня 2009 року №264 затверджено Методичні рекомендації з розроблення правил утримання домашніх тварин у населених пунктах.

Методичні рекомендації з розроблення правил утримання домашніх тварин у населених пунктах (далі - Методичні рекомендації) призначені для удосконалення підходів із розроблення органами місцевого самоврядування правил утримання домашніх тварин у населених пунктах (далі - Правила) відповідно до вимог законів України "Про благоустрій населених пунктів" та "Про захист тварин від жорстокого поводження" та носять виключно рекомендаційний характер.

Відповідно до п.1.3 Методичних рекомендацій бездоглядні тварини - домашні собаки та коти, незалежно від породи та призначення (у тому числі собаки, що мають ошийник з особистим номерним знаком і намордник), які знаходяться без власника та не на прив`язі на вулицях, площах, ринках, у скверах, садах, на бульварах, пляжах, у громадському транспорті та інших громадських місцях.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що зазначені правила стосуються і утримання бездоглядних домашніх тварин в населених пунктах.

Водночас, п.1.6 Методичних рекомендацій передбачено, що Правила розробляються органами місцевого самоврядування відповідно до законів України "Про благоустрій населених пунктів", "Про захист тварин від жорстокого поводження", "Про місцеве самоврядування в Україні" та інших законодавчих актів і затверджуються ними у встановленому законодавством порядку.

Щодо змісту правил утримання домашніх тварин, то органам місцевого самоврядування рекомендовано включати до них і розділи, які б містили вимоги до проведення вилову та тимчасової ізоляції домашніх тварин, з якою метою може проводитися вилов безпритульних (загублених, покинутих, залишених без опіки і бродячих) тварин, та які методи заборонено використовувати під час вилову безпритульних тварин із урахуванням положень статті 24 Закону України "Про захист тварин від жорстокого поводження"(п.3.9), а також вимоги до функціонування притулків для безпритульних тварин відповідно до статті 15 Закону України "Про захист тварин від жорстокого поводження" (п.3.10).

Таким чином, з наведеного вбачається, що обов`язок установлення правил утримання домашніх тварин покладається на органи місцевого самоврядування.

Водночас, як правильно було зазначено судом першої інстанції, норма ст. ст.9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» не містить будь-яких розмежувань органів місцевого самоврядування за ланкою та не конкретизує, на який саме орган покладається це повноваження.

Однак, як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, Шаргородською міською радою не було розроблено Програму регулювання чисельності безпритульних тварин в м. Шаргород та не затверджено правил утримання домашніх тварин, що свідчить про протиправну бездіяльності Шаргородської міської ради по виконанню законів та рішень, які регламентують регулювання чисельності тварин, що не утримуються людиною, але перебувають в умовах, повністю або частково створюваних діяльністю людини.

За таких обставин, відповідачем вчинено протиправну бездіяльність в частині невиконання обов`язків, покладених на нього нормативно-правовими та іншими актами, що визначають повноваження міської ради у сфері управлінської діяльності, а саме невиконання ст.24 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», п.п.4.6 Порядку проведення заходів, необхідних для скорочення чисельності тварин, які становлять небезпеку, що призвело до порушення прав на охорону здоров`я.

Щодо доводів апелянта про те, що позивачем не зазначено, якими саме нормативно-правовими актами зобов`язано органи місцевого самоврядування розробляти такі правила, то колегія суддів зазначає, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Держава в цілому несе позитивне зобов`язання по захисту громадян від нападів бездомних та диких тварин в межах населених пунктів. Це підтверджується і позицією Європейського Суду з прав людини по справі «Георгел і Генрієтта Стоїческу проти Румунії» (від 26.07.2011 N9718/03). Заявниця по справі звернулася до суду після відбувшогося нападу на неї бродячих собак в дворі її будинку і відмови румунської влади щодо виплати компенсації.

Європейський Суд визнав в даній ситуації порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод («Право на повагу до приватного і сімейного життя») (надалі по тексту - Конвенція), вказавши наступне: «Європейський суд знаходить, що відсутність достатніх заходів з боку влади при зверненні до проблеми бродячих собак при конкретних обставинах справи в поєднанні з ухиленням від надання адекватного відшкодування заявниці в зв`язку із заподіяними їй травмами прирівнювалось до порушення позитивних зобов`язань держави на підставі ст. 8 Конвенції по забезпеченню поваги особистого життя заявниці» (п.62 рішення).

Публічно-правові утворення (громади в особі їх представницьких органів), в даному випадку Шаргородська міська рада - несе відповідальність за шкоду, заподіяну бездомними чи бродячими тваринами не як власники таких тварин, а як особи, відповідальні за санітарно-епідеміологічне благополуччя населення.

Отже, відповідальність публічно-правових утворень (громад) розповсюджується в першу чергу на випадки заподіяння шкоди бродячими тваринами в межах міських та сільських територій, в місцях проживання людей, а тому обов`язок установлення правил утримання домашніх тварин покладається на органи місцевого самоврядування.

Доводи апелянта про те, що обставина нападу собаки 16.07.218 на ОСОБА_1 та її малолітню дитину ОСОБА_2 саме в м.Шаргород не підтверджена належними та допустимими доказами, спростовуються встановленими судом обставинами справи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення вимог позивача у частині визнання протиправною бездіяльності Шаргородської міської ради по виконанню законів та рішень, які регламентують регулювання чисельності тварин, що не утримуються людиною, але перебувають в умовах, повністю або частково створюваних діяльністю людини.

Стосовно доводів відповідача про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, колегія суддів вказує на таке.

Відповідно до положень ст.55 Конституції України держава кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної власності, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті.

Так, відповідно до ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права-це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).

Як вбачається з матеріалів справи, 08.10.2018 позивач звернулась до відповідача про надання їй матеріальної допомоги на лікування дочки, а відмова останнього в одержанні такої допомоги на лікування датована 31.10.2018 (а.с.16), що свідчить про триваючу бездіяльність відповідача у наданні позивачу матеріальної допомоги на лікування дочки.

Таким чином, зважаючи на те, що до суду позивач звернулася 27.03.2019, то останньою не пропущено строк звернення до суду, визначений ч.2 ст.122 КАС України.

Щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди позивачу, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ст. 50 Конституції України, кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За приписами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою. Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно матеріалів справи, позивач звернулась з позовом з тих підстав, що внаслідок заподіяння безпритульною собакою малолітній дитині тілесних ушкоджень, їй було заподіяно матеріальну шкоду на суму 1000 грн., а саме, витрати на лікування та пошкоджений одяг.

Разом з тим, після нападу собаки, не дочекавшись працівників поліції, позивач терміново звернулась в Шаргородську районну лікарню, де дитину було прооперовано.

Водночас, ОСОБА_1 надала суду товарні чеки на придбання ліків на суму 123,28 грн. та на суму 74,10 грн. (а.с.20), що в сукупності становить 197,38 грн.

Отже, з наведеного вбачається, що внаслідок заподіяння безпритульною собакою малолітній дитині тілесних ушкоджень, їй було заподіяно матеріальну шкоду на суму 197,38 грн.

Таким чином, згідно наданих доказів, позивач має право на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 197,38 грн., а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 15000 грн., то колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції про повне задоволення вказаної вимоги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин щодо її заподіяння покладається на особу, яка звернулась з таким позовом.

У відповідності до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова Пленуму ВСУ №4) - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням, під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з п.9 Постанови Пленуму ВСУ №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Суд зазначає, що наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров`я у зв`язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступені вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Так, як правильно було встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, що внаслідок заподіяння безпритульною собакою малолітній дитині тілесних ушкоджень, потерпіла малолітня дитина Соломія злякалася нападу собаки, яка завдала їй ушкодження м`яких тканин, рвану рану; дівчинку було прооперовано під загальним наркозом, зроблено вакцинацію. Зі слів матері в дитини деякий час була порушена мова, вона боялася виходити на вулицю, погано спала, не могла повноцінно відвідувати дитячий садок, оскільки до жовтня місяця дитині робили перев`язки. Водночас, батьки були вимушені звернутися до Вінницької обласної психоневрологічної лікарні, де дитині було призначене лікування, що підтверджується листком лікарських рекомендацій, доданих позивачем до позовної заяви.

Таким чином, визначаючи розмір моральної шкоди, враховуючи принцип розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 000 грн., тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

При цьому, обов`язок відшкодовувати моральну шкоду слід покласти саме на Шаргородську міську раду, оскільки на підставі досліджених доказів встановлено причинно-наслідковий зв`язок між протиправною бездіяльністю Шаргородської міської ради та шкодою, заподіяною позивачеві та її малолітній дитині.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткое задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Шаргородської міської ради Вінницької області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 27 грудня 2019 року.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Ватаманюк Р.В. Драчук Т. О.