Справа № 120/2013/19-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/2013/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід О.С.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

24 грудня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Курка О. П. Білої Л.М. ,

секретар судового засідання: Шпикуляк Ю.В.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Суботіна Андрія Валерійовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Донецького прикордонного загону (в/ч НОМЕР_1 ) Донецько - Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
в червні 2019 року позивач звернулась до суду із позовом до Донецького прикордонного загону (в/ч 9937) Донецько - Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

27 листопада 2019 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу апелянта, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги.

Представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представник позивача під час судового засідання заперечував щодо задоволення вимог апеляційної скарги, просив суд залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що позивач проходила дійсну військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу у відповідача та 01.03.2019 року на підставі наказу відповідача була звільнена з військової служби у запас та виключена зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

11.01.2019 року на адресу відповідача надійшов лист за вих. № 03-21/2-241 від 09.01.2019 року від слідчого Другого слідчого відділу територіального управління ДБР розташованого у м. Краматорську Кавуна О.В. про надання належним чином завірених копій документів стосовно позивача, зокрема: завіреної копії особової справи, копії контракту про проходження служби, завіреної копії обліково-послужної картки, завіреної копії службової картки, завіреної копії паспорту, військового квитка, витягу з наказу про зарахування до списків особового складу, витягу з наказу про присвоєння останнього військового звання, витягу з наказу про призначення на останню посаду, посадових обов`язків, службової характеристики, висновку ВЛК про придатність до військової служби, витягу з книги алфавітного обліку особового складу, відомостей контролю виконання службових обов`язків та виходу на службу персоналом відділу прикордонного контролю штабу за період з серпня по грудень 2018 року, наказів начальника відповідача № 1590-АГ від 14.11.2018 року, № 1609-АГ від 19.11.2018 року, № 1650-АГ від 28.11.2018 року.

Додатково слідчий просив повідомити, чи проводились службові розслідування щодо встановлення причин та умов не можливості виконання службових обов`язків, відсутність на службі позивача на підставі яких прокуратурою Маріупольського гарнізону 11.09.2018 року внесені відомості до ЄРДР № 0000181 відносно позивача за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України, якщо так, то просив надати копію відповідного висновку службового розслідування. Крім того, слідчий просив повідомити, чи надавала позивач будь-які усні чи письмові пояснення щодо самовільного залишення військової частини або місця несення служби після 11.12.2018 року, якщо так, то просив надати копію пояснення чи відповідного рапорту щодо спілкування з позивачем.

За результатами розгляду вказаного листа відповідачем 14.01.2019 року за вих. № 14-296 надана відповідь, до якої додано додаток на 29 аркушах. У листі відповідач вказав, що службове розслідування щодо встановлення причин та умов неможливості виконання службових обов`язків з боку позивача не проводилось, у зв`язку з відсутністю підстав на те, а також у зв`язку з тим, що у відповідності до довідки № 261 від 06.06.2018 року госпітальної ВЛК Головного військово-клінічного центру ДПСУ позивач визнана «придатною до військової служби». Крім того, після 11.12.2018 року жодних письмових (усних) пояснень від позивача не надходило.

22.04.2019 року позивач звернулась із заявою до відповідача з проханням повідомити перелік інформації, яка була надана на запит від 09.01.2019 року.

08.05.2019 року за вих. № 14-40/4 відповідачем за результатами розгляду заяви позивача була надано письмову відповідь, в якій повідомлено, що ним в порядку ст. 93, 262 КПК України надано: завірену копію особової справи, завірену копію службової картки, витяг з наказу про зарахування до списків особового складу, витяг з наказу про призначення на останню посаду, посадові обов`язки, витяг з книги алфавітного обліку особового складу, відомості контролю виконання службових обов`язків та виходу на службу персоналом відділу прикордонного контролю штабу за період часу з серпня по грудень 2018 року, копії наказів начальника відповідача № 1590-АГ від 14.11.2018 року, № 1609-АГ від 19.11.2018 року, № 1650-АГ від 28.11.2018 року.

Вважаючи дії відповідача протиправним, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що за відсутності вказівки у листі слідчого на те, що документи та інформація стосовно позивача збирається в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, за відсутності згоди позивача на копіювання та розповсюдження своїх персональних даних, а також за відсутності ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей та документів, відповідач, керуючись виключно внутрішнім переконанням того, що дії позивача щодо самовільного залишення військової частини становлять дійсну загрозу національній безпеці, економічному добробуту та правам людини, безпідставно надав запитувані слідчим документи, у зв`язку з чим дії відповідача безпосередньо суперечать вимогам чинного законодавства в межах доступу до персональних даних особи та є протиправними.

Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ст. 32 Конституції України).

Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення чинного законодавства України, якими передбачено, що: збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абз. 2 ч. 1 ст. 302 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)); поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 2 ст. 14 ЗУ «Про захист персональних даних»; конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (ч. 2 ст. 21 Закону України «Про інформацію» (далі - ЗУ «Про інформацію»); розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 2 ст. 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - ЗУ «Про доступ до публічної інформації»).

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте життя узгоджується із міжнародно-правовими актами.

Статтею 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ст. 8).

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (п. 1 ст. 17).

За ЦК України зміст права на недоторканність особистого і сімейного життя як одного з видів особистого немайнового права полягає в тому, що фізична особа вільно, на власний розсуд визначає свою поведінку у сфері свого приватного життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб та має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя (ст. 270, 271, 301). Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (ч. 3 ст. 269 ЦК України).

Особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування.

В силу ч. 1 та 2 ст. 11 ЗУ «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

У свою чергу ст. 20 ЗУ «Про інформацію» визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Частиною 4 ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом.

Статтею 21 ЗУ «Про інформацію» визначено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про інформацію», не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Конституційний Суд України в абз. 1 п. 1 резолютивної частини рішення від 30.10.1997 року № 5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані.

Аналогічного висновку під час офіційного тлумачення положень ч. 1, 2 ст. 32, ч. 2. 3 ст. 34 Конституції України дійшов Конституційний Суд України у рішенні від 20.01.2012 року № 2-рп/2012 інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою, членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою. Органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 391 Основ законодавства України про охорону здоров`я пацієнт має право на таємницю про стан здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні.

Статтею 40 Основ законодавства України про охорону здоров`я передбачено, що медичні працівники та інші особи, яким у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження. Огляд та їх результати. Інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків.

Системний аналіз наведених норм доводить, що інформацією про фізичну особу (персональними даними) є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. У свою чергу, за порядком доступу така інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом, конфіденційної.

Конфіденційною визнається інформація про національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, адресу, дату і місце народження, а також про майновий стан особи та інші персональні дані. При цьому, перелік даних про особу, які визнаються як конфіденційна інформація, не є вичерпним.

Лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

Чинним законодавством встановлено заборону на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди. Виняток становить, якщо такі дії здійснюються виключно в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Аналізуючи доводи апелянта, стосовно того, що запитувана органом досудового розслідування інформація була надана відповідачем на виконання вимог ч.2 ст.14 Закону України "Про захист персональних даних", а саме в інтересах національної безпеки України, а тому в діях командування військової частини відсутні порушення норм чинного законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що слідчим Другого слідчого відділу територіального управління ДБР розташованого у м. Краматорську Кавуном О.В. надіслано відповідачеві лист від 09.01.2019 року про надання належним чином завірених копій документів стосовно позивача. У вказаному листі було зазначено, що вказані документи та інформація збираються в межах кримінального провадження.

Під час апеляційного розгляду справи представник відповідача зазначив, що кримінальне провадження відкрито у зв`язку з самовільним залишенням позивачем військової частини. Такі дії позивача відповідач оцінює як безпосередню загрозу національній безпеці, економічному добробуту та правам людини.

Водночас, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що відповідач не є повноважним органом для оцінки кримінальних діянь та визначення, чи дійсно вони становлять безпосередню загрозу для національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Тож кваліфікуючи дії позивача щодо самовільного залишення військової частини як безпосередню загрозу інтересам національної безпеки, економічного добробуту та прав людини є виключно його припущеннями.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про надання інформації чи документів особа, яка володіє інформацією повинна керуватись трискладовим тестом. Останній зобов`язує розпорядників інформації, розглядаючи запит на публічну інформацію або вирішуючи чи оприлюднювати інформацію, з`ясовувати:

1) чи обмежується доступ до інформації на підставі закону в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) чи може розголошення інформації завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) що переважає: шкода від оприлюднення такої інформації чи суспільний інтерес в її отриманні, що полягає в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Розпорядник інформації повинен у конкретній ситуації оцінити, збалансувати та вирішити, який інтерес має більший пріоритет. Якщо переважає інтерес суспільства - надати інформацію, а якщо інтерес захисту приватності - відмовити.

Трискладовий тест зобов`язує якомога повніше оцінювати обставини справи. І тільки дуже вагомі аргументи на користь суспільного інтересу (який полягає лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини) можуть схилити терези на користь розголошення інформації. Тим більше, якщо це стосується чутливої інформації.

Колегія суддів наголошує, що зі змісту листа слідчого Другого слідчого відділу територіального управління ДБР розташованого у м. Краматорську Кавуна О.В. не вбачається, що документи та інформація відносно позивача збираються в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Таким чином, за відсутності вказівки, що конфіденційна інформація збирається в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, вона може бути надана лише за згодою суб`єкта персональних даних.

Згода суб`єкта персональних даних являє собою добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.

Обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем.

Використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних відповідно до закону (ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про захист персональних даних»).

Як вже зазначалось, відповідачем при наданні відповіді на лист слідчого було здійснено копіювання та розповсюдження документів, що містять конфіденційну інформацію стосовно позивача. Такі дії відповідача суд оцінює як обробку персональних даних позивача, адже копіювання та розповсюдження за своєю суттю є одними з можливих варіантів обробки персональних даних особи.

При цьому, відповідачем згода на копіювання та розповсюдження від позивача її персональних для подальшої їх передачі слідчому отримана не була.

Судова колегія зазначає, що порядок реалізації повноважень (правова процедура) слідчого щодо витребування документів від підприємств, установ та організацій визначений гл. 15 КПК України і здійснюється у формі отримання тимчасового доступу до речей і документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та у разі прийняття відповідного рішення слідчим суддею, судом вилучити їх (здійснити їх виїмку).

При цьому, ч. 2 ст. 159 КПК України визначено, що тимчасовий доступ до речей і документів здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду.

Тобто право витребувати документи (отримувати тимчасовий доступ до речей і документів) у підприємства чи іншого суб`єкта можливо лише на підставі ухвали слідчого судді, суду.

Отже, кримінальним процесуальним законодавством України визначено виключно такий порядок отримання доказів при розслідуванні кримінальних проваджень.

Водночас, дослідивши зміст листа слідчого № 03-21/2-241 від 09.01.2019 року, судом встановлено, що слідчий Кавун О.В., як на підставу отримання документів, посилається на ч. 2 ст. 93 КПК України, у відповідності до якої, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, за відсутності вказівки у листі слідчого на те, що документи та інформація стосовно позивача збирається в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, за відсутності згоди позивача на копіювання та розповсюдження своїх персональних даних, а також за відсутності ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей та документів, відповідач, керуючись виключно внутрішнім переконанням того, що дії позивача щодо самовільного залишення військової частини становлять дійсну загрозу національній безпеці, економічному добробуту та правам людини, надав запитувані документи. Такі дії відповідача безпосередньо суперечать вимогам чинного законодавства в межах доступу до персональних даних особи та є протиправними.

Колегія суддів зазначає, що докази і доказування - один із найважливіших інститутів адміністративного права. Адже саме з допомогою доказів суд з`ясовує дійсні правовідносини сторін, обставини, що мають значення для справи.

Суд зауважує, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Достатність доказів визначається як наявність у справі такої сукупності зібраних доказів, яка викликає у суб`єкта доказування внутрішню переконаність у достовірному з`ясуванні наявності або відсутності обставин предмету доказування, необхідних для встановлення об`єктивної істини та прийняття правильного рішення у справі.

Однак, відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не було надано доказів наявності ухвали слідчого судді, що зобов`язували б його надати запитувані слідчим документи.

На переконання апелянта, надаючи інформацію органу досудового розслідування, військова частина керувалась положеннями ч.4 ст. 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до якого якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Однак, колегія суддів критично ставиться до вказаних доводів, оскільки вказана норма надає право відповідачу лише повідомити про факт правопорушення, водночас не дає повноважень надсилати документи, які стосуються конфіденційної інформації.

Суд наголошує, що реалізація права на недоторканність особистого життя гарантується кожній особі незалежно від статі, політичних, майнових, соціальних, мовних чи інших ознак, а також статусу публічної особи, зокрема державного службовця, державного чи громадського діяча, який відіграє певну роль у політичній, економічній, соціальній, культурній або іншій сфері державного та суспільного життя.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку відповідач не довів правомірності своїх дій та розповсюдження конфіденційної інформації відносно ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі 03 січня 2020 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Курко О. П. Біла Л.М.