Справа № 120/3772/19-а
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2020-01-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

02 січня 2020 р. Справа № 120/3772/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комара Павла Анатолійовича, розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 25.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). При цьому суд дійшов висновку, що клопотання позивача про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду необхідно вирішити під час розгляду справи по суті, надавши відповідачу можливість висловити свою позицію з цього приводу.

11.12.2019 до суду від представника Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області надійшло клопотання (вх. №57633) про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку для звернення до суду.

Водночас, іншим клопотанням, яке надійшло до канцелярії суду 11.12.2019 за вх. №57631, представник відповідача також просить залишити позовну заяву без розгляду, оскільки додана до позовної заяви копія довіреності не є документом, що посвідчує повноваження Вадима Меламеда на представництво інтересів Невесенка А.П., а матеріали справи не містять оригіналу або засвідченої у встановленому порядку копії вказаної довіреності.

Вирішуючи питання про наявність/відсутність підстав для залишення позову без розгляду, суд зважає на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КАС України, сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

За приписами ст. 57 КАС України, представником у суді може бути адвокат, законний представник, а у справах незначної складності представником може бути фізична особа, яка має адміністративну процесуальну дієздатність.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 59 КАС України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 8 ст. 59 КАС України у разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання.

Враховуючи викладене, звернення до суду через представника здійснюється лише на підставі належним чином оформленого документу, що посвідчує повноваження такого представника.

Повноваження представника сторони мають бути підтверджені оригіналом довіреності, що посвідчує такі повноваження, або її копією, засвідченою у визначеному законом порядку, зокрема, особою, яка має повноваження на засвідчення копії довіреності.

Адміністративний позов від імені Невесенко Анатолія Панасовича поданий Вадимом Меламедом як представником. До позовної заяви додано оригінал довіреності з апостилем від 15.02.2019 (а.с. 51-55).

Таким чином, доданий до позовної заяви оригінал довіреності є документом, що посвідчує повноваження Вадима Меламеда на представництво інтересів Невесенко Анатолія Панасовича.

При цьому, щодо твердження відповідача, що матеріали справи не містять оригіналу або засвідченої у встановленому порядку копії довіреності, суд звертає увагу, що жодний представник органу Пенсійного фонду не виявив бажання ознайомитися з матеріалами даної адміністративної справи, хоча відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 44 КАС України має на це право.

За таких обставин, суд вважає, що клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду з підстав що визначені п. 2 ч. 1 ст. 240 КАС України задоволенню не підлягає.

У свою чергу, особливості застосування строків звернення до адміністративного суду врегульовані статтею 122 КАС України.

Відповідно до частин 1 та 2 цієї статті адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків спрямоване на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними.

До таких висновків дійшов і Конституційний Суд України у своєму рішенні №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року, у якому визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Крім того, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" право на доступ до суду, за деяких обставин, також може бути предметом правомірних обмежень, таких як встановлені законом обмежені терміни позовної давності.

Також, розглядаючи справу "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" (рішення від 12 липня 2001 року, заява № 42527/98), Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускають з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави.

Аналогічні висновки містяться також у пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України" та пункті 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ашинґдейн проти Сплученого Королівства".

Як свідчать обставини справи, представник позивача звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з метою захисту прав та інтересів ОСОБА_1 шляхом надіслання адміністративного позову із доданими до нього документами через засоби поштового зв`язку 15.11.2019.

Однією із позовних вимог є вимога про визнання протиправним та скасування рішення органу Пенсійного фонду від 02.04.2019 та 27.09.2019, яким ОСОБА_1 відмовлено у поновленні виплати пенсії.

Відтак, зважаючи на приписи частини 2 статті 122 КАС України, представник позивача не пропустив шестимісячний строк звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог про оскарження рішення відповідача, який в даному випадку обчислюється з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, адже про порушення прав та інтересів позивача його представнику стало відомо з моменту отримання ним листів від 27.09.2019 №5376/10-1-50/02 та від 02.04.2019 №690/11-32-3/06, а саме 04.10.2019 (а.с. 30-34).

Водночас, адміністративний позов містить також і позовну вимогу про зобов`язання відповідача поновити позивачу виплату пенсії за віком, починаючи із 07.10.2009. Про те, що на правовідносини, які виникли, в частині поновлення виплати пенсії поширюється інститут строків звернення до адміністративного суду свідчить й судова практика Верховного Суду (зокрема, постанова від 31 січня 2019 року у справі № 520/9721/16-а, постанова від 03 квітня 2019 року у справі № 266/804/15-а, постанова від 12 березня 2019 року у справі № 441/1239/17, постанова від 12 березня 2019 року у справі № 308/6229/16-а).

Звертаючись до суду із вказаною вимогою представником позивача не дотримано строку звернення до адміністративного суду, що передбачений частиною 2 статті 122 КАС України.

У клопотанні про поновлення строку звернення до суду, вказано на поважність причин пропущення такого строку, що свідчить про визнання представником позивача факту пропуску строку звернення до суду із відповідною вимогою. На думку представника позивача, поважними причинами, внаслідок яких позивач не міг у визначений строк звернутися до суду, є те, що ОСОБА_1 є особою похилого віку та не має юридичних знань, з 16.07.2002 постійно проживає за кордоном. Крім того, представник позивача зазначає, що про порушення прав ОСОБА_1 дізнався лише 15.02.2019 на прийомі в адвоката в Їзраїлі. Таким чином, строк звернення до суду пропущено з поважних причин, які дають підстави для його поновлення.

Однак, на переконання суду, причини пропуску строку звернення до адміністративного суду можуть бути визнані поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду з позовом, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з позовом.

Аналогічні висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 819/1224/15-а, і в ухвалі Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року у справі № 806/2436/18.

Отже, вказані представником позивача у клопотанні про поновлення строку звернення до суду причини не можуть бути визнані поважними, оскільки існування зазначених обставин не свідчить про наявність у позивача перешкод для звернення до суду, зокрема у спосіб який ним використано при поданні позовної заяви, що розглядається.

Рішенням Конституційного суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 (07.10.2009) виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону, а позивач повинен був дізнатися про порушення свого права. При обґрунтуванні такого висновку, судом враховується, що порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен дізнатися», що містяться в ч. 2 ст. 122 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав.

Відтак, з цього часу (07.10.2009) орган Пенсійного фонду України мав відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, а для позивача розпочинається відлік строку звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, пов`язаних з припиненням виплати пенсії за віком.

Судом враховується, що поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплат, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Тому, у випадку вирішення спору про поновлення права на виплату пенсії, суд за наявності підстав, може зобов`язати відповідача поновити позивачу виплату пенсії за віком у межах шестимісячного строку звернення до суду, але не раніше дня звернення із заявою про поновлення виплати пенсії.

При цьому суд не приймає до уваги аргументи представника позивача із посиланням на статтю 46 Закону № 1058, частиною другої якої визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь - якими строками з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, оскільки в даному випадку пенсія позивачу не нараховувалася.

Отже, наведені причини пропуску строку звернення до суду не можуть визнаватися поважними, оскільки встановлені судом обставини справи не свідчать про наявність у позивача об`єктивних перешкод для своєчасного звернення в суд з цим позовом.

Таким чином, оскільки із листа відповідача від 02.04.2019 №690/11-32-3/06 слідує, що органом Пенсійного фонду прийнято до розгляду заяву представника ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії 12.03.2019, тому позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачу з 07.10.2009 по 11.03.2019 шляхом поновлення її відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів слід залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 240, 248, 256 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання відповідача (вх. №57631 від 11.12.2019) про залишення позову без розгляду відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 240 КАС України відмовити.

У задоволенні клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду відмовити.

Клопотання відповідача (вх. №57633 від 11.12.2019) про залишення позову без розгляду задовольнити частково.

Позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області провести ОСОБА_1 поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 по 11.03.2019 шляхом поновлення її відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів залишити без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Комар Павло Анатолійович