Справа № 300/1409/19
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/10616/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

суддя у І інстанції Микитюк Р.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 10 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

26 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправними рішення та дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі ГУ ПФУ) щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через незарахування до спеціального стажу період роботи з 14 жовтня 2003 року по 01 липня 2004 року;

- зобов`язати відповідача зарахувати йому до спеціального стажу період роботи з 14 жовтня 2003 року по 01 липня 2004 року по 02 вересня 2013 року та виплатити грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року у справі № 300/1409/19 позов було задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через незарахування до спеціального стажу періоду роботи з 14 жовтня 2003 року по 01 липня 2004 року та зобов`язано відповідача зарахувати позивачу до спеціального стажу цей період роботи та виплатити зазначену грошову допомогу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у період з 14 жовтня 2003 року по 01 липня 2004 року позивач, працюючи керівником фізичного виховання, виконував обов`язки викладача фізичного виховання Бурштинського енергетичного технікуму, а отже на підставі чинного на той момент законодавства цей період мав бути включений до його спеціального стажу роботи.

Що стосується зобов`язання ГУ ПФУ зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу період роботи по 02 вересня 2013 року, то у цій частині позовна вимога не підлягає до задоволення, оскільки жодних обґрунтувань та доказів, які б стосувалися періоду роботи по 02 вересня 2013 року матеріалами справи не доведено та у самій позовній заяві про це не зазначено.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ПФУ, яке у своїй скарзі просить його скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що стаж роботи позивача на день призначення пенсії на посаді працівника освіти складає 34 роки 6 місяців та 12 днів. Період роботи з 04 жовтня 2003 року по 31 жовтня 2004 року не враховано до стажу працівника освіти, оскільки посада «керівник фізичного виховання» не передбачена переліком посад, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1995 року № 909. Тому зарахувати до спеціального стажу спірний період роботи та виплатити грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» немає законних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19 серпня 2018 року позивачу виповнилося 60 років та відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» він набув право на призначення пенсії за віком.

16 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Галицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області із заявою про призначення йому пенсії за віком. Протокольним рішенням від 29 листопада 2018 року № 03 позивачу призначена пенсія за віком в розмірі 2965,56 грн.

19 березня 2019 року представник позивача звернувся до Галицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області із заявою про нарахування та виплату грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій, що передбачено пунктом 7-1 прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом за вих. № 20/К-15 від 01 квітня 2019 року Галицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області повідомило позивача про відсутність у нього права на виплату грошової допомоги в розмірі 10 призначених пенсій через відсутність спеціального педагогічного стажу, зарахувавши лише 34 роки 6 місяців 12 днів. Стаж роботи за період з 14 жовтня 2003 року по 31 жовтня 2004 року не було враховано, оскільки посада керівника з фізичного виховання не передбачена переліком посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909.

Не погодившись з таким рішенням пенсійного органу позивач звернувся за захистом своїх прав до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваній вимозі та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи № 3668-VІ від 08 липня 2011 року доповнено розділ ХV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пунктом 7-1 якого передбачено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

У підпункті «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 (далі Перелік №909).

Так, згідно з розділом І Переліку № 909 до посад, які дають право на пенсію за вислугою років, віднесено роботу у вищих навчальних закладах І-ІІ рівнів акредитації, професійно-технічних навчальних закладах на таких посадах: директори, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної, навчально-виробничої) роботи, старші майстри виробничого навчання, майстри виробничого навчання, викладачі, педагоги професійного навчання, практичні психологи, соціальні педагоги, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гуртової роботи.

Відповідно до пункту 3 частини 1статті 28 Закону України «Про вищу освіту» (далі Закон № 1556-VII) в Україні діють заклади вищої освіти, зокрема, коледж - заклад вищої освіти або структурний підрозділ університету, академії чи інституту, що провадить освітню діяльність, пов`язану із здобуттям ступеня бакалавра та/або молодшого бакалавра, проводить прикладні наукові дослідження та/або творчу мистецьку діяльність. Коледж також має право відповідно до ліцензії (ліцензій) забезпечувати здобуття профільної середньої, професійної (професійно-технічної) та/або фахової перед вищої освіти.

Приписами частини 2 статті 53 Закону № 1556-VII передбачено, що педагогічні працівники - це особи, які за основним місцем роботи у закладах вищої освіти провадять навчальну, методичну та організаційну діяльність .

Згідно із частиною третьою статті 55 Закону №1556-VII повний перелік посад науково-педагогічних і педагогічних працівників закладів вищої освіти установлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу другого розділу «Посади педагогічних працівників» Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963, посада керівник фізичного виховання відноситься до педагогічних посад.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 №78 «Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України «Про освіту», частини першої статті 25 Закону України «Про загальну середню освіту», частини другої статті 18 і частини першої статті 22 Закону України «Про позашкільну освіту» затверджено Порядок виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти.

Абзацом 2 цієї постанови визначено, що до стажу педагогічної роботи для виплати надбавки за вислугу років педагогічних та науково-педагогічних працівників зараховується час роботи на посадах, передбачених переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963, а також час роботи у спортивних школах усіх типів на посадах керівників, їх заступників з основного виду діяльності, тренерів-викладачів, тренерів-методистів, інструкторів-методистів, акомпаніаторів та на посадах тренерів-викладачів спеціалізованих навчальних закладів спортивного профілю, тим науково-педагогічним працівникам, що працюють за профілем у вищих навчальних закладах III-IV рівня акредитації, керівників фізичного виховання, викладачів фізкультури вищих навчальних закладів I-II рівня акредитації та професійно-технічних навчальних закладів, учителів фізкультури, керівників гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи, які працюють за профілем у загальноосвітніх навчальних закладах, і педагогічних працівників, які працюють за профілем у позашкільних та дошкільних навчальних закладах.

На підставі аналізу наведених правових норм, на думку апеляційного суду, слід дійти висновку, що Кабінетом Міністрів України було ототожнено посади керівника фізичного виховання та викладача фізкультури, як таких, що ідентично дають право на зарахування відповідних періодів роботи до вислуги років.

Як слідує з матеріалів справи, відповідно до наказу від 14 жовтня 2003 року за № 279 по Бурштинському енергетичному технікумі, ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду керівника фізичного виховання з повною матеріальною відповідальністю по переводу з Бурштинської ЗОШ № 2 з 14 жовтня 2003 року. Встановлено педагогічне навантаження з фізичного виховання в групах на 8 місяців 404 год (230 бюджет, 174 платно, 92 СМГ погодинно) (а.с. 77).

Окрім того, довідкою Бурштинського енергетичного коледжу Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу від 07 травня 2019 року № 196/01-05 підтверджується, що ОСОБА_1 в період з 14 жовтня 2003 року по 01 липня 2004 року, будучи керівником фізичного виховання, виконував обов`язки викладача фізичного виховання (а.с.78).

Згідно із статтею 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявною трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 протягом його трудового життя він обіймав посади, зокрема, викладача фізичного виховання та керівника фізичного виховання.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що період роботи позивача на посаді керівника фізичного виховання підлягає зарахуванню до його стажу роботи, що у свою чергу спростовує доводи відповідача про те, що позивач не мав належного страхового стажу на посадах педагогічних працівників.

Відтак, на думку суду апеляційної інстанції, позовні вимоги ОСОБА_1 у зазначеній частині є обґрунтованими та правомірного задоволені судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року у справі № 300/1409/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко