Справа № 640/23880/19
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2019-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2019 року м. Київ № 640/23880/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Фонду державного майна України

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправною та скасування постанови від 19 липня 2019 року

№ 59565878,

УСТАНОВИВ:

Фонд державного майна України (далі по тексту - позивач, Фонд) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Савки Л. О. відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби від 19 липня 2019 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 59565878.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржувана постанова була скерована на адресу Фонду з пропущенням строку встановленого Законом України «Про виконавче провадження», також зазначено, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 грудня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Визнано поважними причини пропуску строку на подання позовної заяви та поновлено строк на подання позовної заяви. Призначено судове засідання на 23 грудня 2019 року.

У судовому засіданні 23 грудня 2019 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому викладенні заперечення проти задоволення позовних вимог, оскільки державним виконавцем виконавчі дії проведенні у відповідності до вимог Закону, що регулюють виконавче провадження. Також зазначено, що зі змісту рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2019 року вбачається, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для зазначення у судовому рішення інформації про його негайне виконання. Також у судовому засіданні представником відповідача надано копію виконавчого провадження № 59565878.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимог, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, суд на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

19 липня 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Л. О. відкрито виконавче провадження № 59565878 щодо примусового виконання наказу №904/1464/18 виданого 11 червня 2019 року Господарським судом Дніпропетровської області про зобов`язання Фонд державного майна України своїм наказом поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль», з 22 червня 2017 року.

Також, 19 липня 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савкою Л. О. була винесена постанова № 59565878 про стягнення виконавчого збору з боржника у розмірі 16 692,00 грн.

Не погоджуючись з вказаною постановою, вважаючи її протиправною та такою, що порушує права, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі по тексту - Закон №1404-VIII ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі по тексту - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII встановлено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної

Частиною третьої статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Відповідно до частини четвертої статті 27 Закону № 1404-VIII, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Водночас, частиною п`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено виключний перелік підстав, за якими виконавчий збір не підлягає стягненню з боржника.

Так, пунктом 1 частини п`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.

З аналізу наведених норм слідує висновок, що виконавчий збір не стягується за виконавчими документами, що перебувають на примусовому виконанні органу виконавчої служби, що підлягають негайному виконанню.

З наказу №904/1464/18, виданого 11 червня 2019 року Господарським судом Дніпропетровської області, вбачається, що він виданий на примусове виконання рішення Господарського суду Дніпровської області від 04 лютого 2019 року, яке набрало законної сили 06 червня 2019 року.

Вказаним рішенням визнано незаконним та скасовано наказ Фонду державного майна України від 20 червня 2017 року № 1019 "Про звільнення генерального директора Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль", яким звільнено ОСОБА_1 з посади генерального директора Публічного акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" з 22 червня 2017 року. Зобов`язано Фонд державного майна України своїм наказом поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль", з 22 червня 2017 року.

Отже, вказаним рішенням встановлено факт незаконного звільнення ОСОБА_1 та як наслідок відновлення її прав шляхом поновлення на відповідній посаді.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє це рішення обов`язковості з моменту його проголошення.

Відповідач зазначає про те, що у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2019 року суд дійшов висновку про відсутність підстав для зазначення у судовому рішення інформації про його негайне виконання.

Однак, суд ставиться критично до вказаних тверджень відповідача, оскільки як вбачається із зазначеного рішення, Господарський суд Дніпропетровської області дійшов цього висновку ґрунтуючись на нормах, що регламентують негайне виконання рішень у спорах щодо поновлення роботі, зазначивши про відсутність підстав зазначати у судовому рішенні про його негайне виконання, оскільки імперативна норма права (стаття 235 Кодексу законів про працю України) передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Отже, Законом № 1404-VIII не передбачено стягнення виконавчого збору за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору є протиправною, оскільки суперечить нормам пункту 1 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», а тому підлягає скасуванню.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Фонду державного майна України підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Фонду державного майна України - задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савки Л. О. від 19 липня 2019 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 59565878 .

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ) на користь Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, ) сплачений судовий збір у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 287, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова