Справа № 495/10752/19
Суддя: Мишко В. В.
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

24 грудня 2019 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю:

представника позивача: адвоката Шевчука К.М.

представників відповідача: Деркачова І.О., Пономаренко І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження

адміністративну справу № 495/10752/19

за адміністративним позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Білгород-Дністровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області

про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства,

ВСТАНОВИВ:

12.12.2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Білгород-Дністровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі по тексту відповідач) про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (а.с.1-5).

Так, позивачка просить суд скасувати рішення № 33 Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС України в Одеській області від 16.11.2019 року про її примусове повернення до країни походження.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.12.2019 року відкрито спрощене позовне провадження по справі № 495/10752/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області в особі Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС України в Одеській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. Справу призначено до судового розгляду з викликом сторін (а.с.26-28).

Відповідачем ГУ ДМС України в Одеській області в особі Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС України в Одеській області, подано до суду відзив на адміністративний позов ОСОБА_1 , відповідно до якого просив в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.42-44).

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, але її представник адвокат Шевчук К.М., позовні вимоги викладені в позовній заяві підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

В судовому засіданні представники відповідача Деркачов І.О. та Пономаренко І.М. підтримали доводи, викладені у відзиві та просили суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Розглянувши адміністративний позов, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Караганда, Республіка Казахстан.

07.03.1998 року ОСОБА_3 вийшла заміж за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом із чоловіком вони переїхали до України для проживання та подальшого працевлаштування.

У 2000 році ОСОБА_1 в`їхала до України через пункт пропуску «Конотоп» на підставі паспорту серії НОМЕР_1 від 17.02.1997 року (а.с.7-8). Вказаний паспорт підтверджував позивачку як ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , так як після заміжжя вона не встигла замінити паспорт на ім`я « ОСОБА_1 ».

Чоловік позивачки ОСОБА_4 , був документований посвідченням особи без громадянства для виїзду за кордон та мав посвідчення на постійне місце проживання, однак жодних його відповідних документів не зберіглося, так як він ІНФОРМАЦІЯ_4 помер.

На території України у ОСОБА_1 та її померлого чоловіка ОСОБА_4 народилося п`ятеро дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження (а.с. 9-13).

За твердженням позивачки, вона майже двадцять років проживає в Україні, у зв`язку з чим в неї сформулювалися тісні зв`язки з цією нацією.

Однак, 16.11.2019 року ГУ ДМС України в Одеській області в особі Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення № 33 про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження (а.с.14).

Позивачка стверджує, що зазначене рішення відповідача є незаконним, необґрунтованим, винесеним із порушенням встановленої процедури та таким, що підлягає скасуванню, так як воно порушує права її дітей.

Крім того, позивачка зазначає, що на момент її в`їзду на територію України (24.01.2000 року), в Республіці Казахстан був чинним закон Р. Казахстан «Про громадянство Республіки Казахастан» від 28.02.2005 року, відповідно до якого особа, яка перебуває поза межами Республіки Казахастан, втрачає її громадянство, якщо вона не стала на консульський облік протягом трьох років. В подальшому, 22.07.2011 року вказану норму було виключено законом Республіки Казахстан № 478-ІV.

Таким чином, за твердженням позивачки, можливо припускати, що на теперішній час вона могла вже втратити громадянства Р. Казахстан та отримати статус особи без громадянства.

Разом з цим, ОСОБА_1 звертає увагу на те, що відповідачем при прийнятті рішення про її примусове повернення до країни походження не враховано наявність неповнолітніх дітей, які у випадку її виїзду до Р. Казахстан залишаються самотні, які є громадянами України.

У зв`язку з цим, вищевикладені обставини і стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з відповідним адміністративним позовом про скасування рішення про її примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до ч.6 ст.7 Закону України «Про громадянства України» № 2235-ІІІ від 18.01.2001 року, особа яка народилася на території України від іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах проживають на території України і не набула за народженням громадянства того з батьків, який є іноземцем, є громадянином України.

Відповідно до п.8 ст.7 Закону України «Про громадянства України» № 2235-ІІІ від 18.01.2001 року, особа яка має право на громадянство України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із статтею 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Такий обов`язок не припиняється і в тому випадку, коли діти набувають повну дієздатність до досягнення ними повноліття при укладанні шлюбу у випадку зниження їм шлюбного віку. Лише після досягнення повноліття діти втрачають право на утримання.

Відповідно до пункту 6 частини 2 стаття 4 Закону України «Про імміграцію» № 2491-III від 7 червня 2001 року, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, позивачка перебувала у шлюбі з особою без громадянства, що мав посвідчення на постійне проживання на території України, який у по дальшому помер. Від спільного шлюбу на території України в них народилось п`ятеро дітей, які на теперішній час є неповнолітніми і потребують турботи та піклування, а видворення їх матері (позивачки по справі) може призвести до негативних наслідків їх існування без батьківської опіки, ще і з урахуванням смерті батька.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1, 2 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статтею 288 КАС України передбачено, що позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідно до ч.2 ст.288 КАС України, адміністративні справи, визначені цією статтею, розглядаються судом за обов`язкової участі сторін у десятиденний строк з дня подання позовної заяви

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.ч. 1, 2 ст. 72 КАС України).

Відповідно до ч.1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно із ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, а також з урахуванням того факту, що у позивачки на вихованні та утриманні знаходиться п`ятеро неповнолітніх дітей, які народженні на території України та є громадянами України, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області в особі Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС України в Одеській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3,6 Конвенції про права дитини, ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 7 Закону України «Про громадянство України», ст. 4 Закону України «Про імміграцію», Інструкцією про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, ст.ст. 2, 3, 5, 7, 20, 122, 242-246, 250, 251, 286, 288 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Білгород-Дністровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства задовольнити.

Скасувати рішення № 33 Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС України в Одеській області від 16.11.2019 року про примусове повернення до країни походження громадянку Р ОСОБА_11 Казахстан ОСОБА_12 ( ОСОБА_13 ), лат. ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженку Р. Казахстан.

Апеляційна скарга на рішення суду у відповідності до ст.286 КАС України подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя В.В. Мишко