Справа № 200/13335/19-а
Суддя: Чекменьов Г.А.
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2019 р. Справа№200/13335/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Чекменьова Г.А., розглянувши в спрощеному (письмовому) провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення виплати пенсії з 01 вересня 2018 року;

- зобов`язати Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити виплату пенсії та провести виплату заборгованості з 01 вересня 2018 року на загальних підставах без застосування законодавства в сфері внутрішньо переміщених осіб;

- зобов`язати виплатити компенсацію втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати з 01 вересня 2018 року;

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

У позовній заяві свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є пенсіонером за віком і перебуває на обліку в Бахмутсько-Лиманському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області. Позивач раніше мешкав в місті Красний Луч Луганської області та переїхав до селища Яковлівка Бахмутського району Донецької області. Однак відповідач з 01 вересня 2018 року припинив виплату пенсії та для її відновлення вимагає від позивача отримати статус внутрішньо переміщеної особи. Позивач вважає такі дії незаконними, оскільки Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії, однак на час припинення виплати пенсії не існувало таких підстав, наголошує, що він не є внутрішньо переміщеною особою, змінив місце мешкання керуючись правом на свободу пересування. В зв`язку з викладеним просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 25 листопада 2019 року поновлено строк звернення до суду, відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення та відкрито провадження в адміністративній справі № 200/13335/19-а за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, надав письмовий відзив, де зазначив, що позивач дійсно перебуває в управлінні на обліку. Виплата пенсії позивачу призупинена з 01.09.2018 року на підставі звірки з даними управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради, та не поновлена оскільки позивач не звертався до них із заявою та необхідними документами відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

На думку відповідача, позивач у визначеному законодавством порядку не вжив заходів, спрямованих на отримання належної йому суми пенсійних виплат та у зв`язку з цим не зміг отримувати вказані виплати. Вказує, що позивачем не надано до суду доказів, що він був позбавлений права і можливості реалізувати своє право на пенсійне забезпечення.

З наведених підстав відповідач вважає, що діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», прийнятими постановами Кабінету Міністрів України. З зазначених причин просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

З`ясовуючи, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), є громадянином України, пенсіонером та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 .

Позивач перебуває на обліку в Бахмутсько-Лиманському об`єднаному управління Пенсійного фонду України Донецької області на підставі електронної пенсійної справи без пенсійних виплат.

Пенсія за період з 01.09.2018 року позивачеві не сплачена.

Вказані фактичні обставини сторонами не заперечуються.

23 жовтня 2019 року Бахмутсько Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області надало відповідь на запит представника позивача, де зазначило, що при проведенні перевірки пенсійної справи ОСОБА_1 був встановлений факт безпідставної виплати пенсії за відсутності реєстрації в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб, тому з 01 вересня 2018 року виплата пенсії позивачу була припинена до з`ясування, запропоновано надати, в числі, довідку внутрішньо переміщеної особи.

Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо припинення виплати призначеної пенсії, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Отже, у справі оспорюється правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01 вересня 2018 року на підставі встановленого факту відсутності реєстрації позивача в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

При ухваленні рішення суд керувався такими положеннями законодавства.

Україна є соціальною та правовою державою, що закріплено у статті 1 Конституції України.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина 2 статті 3 Конституції України).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 47 Закону України від 09.07.2003 №1058-VI «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-VI) пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені статтею 49 Закону №1058-VI, зокрема, згідно з частиною 1 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи наведені норми, суд дійшов висновку про порушення відповідачем вимог частини 1 статті 49 Закону №1058-VI, оскільки з жовтня 2018 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення та за відсутністю законодавчо встановлених підстав.

Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

Судом враховані положення Статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає про відсутність реєстрації позивача в якості внутрішньо переміщеної особи. З цього приводу суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» 20 жовтня 2014 року № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

За приписами статті 4 вказаного Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що оформлення статусу внутрішньо переміщеної особи є правом особи, яким вона користується на власний розсуд, шляхом особистої подачі відповідної заяви у встановленому порядку. Проте, закон не містить приписів про покладення на особу будь-якого обов`язку подавати таку заяву та набувати відповідний статус.

Водночас, відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» 11 грудня 2003 року № 1382-IV громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

У справі встановлено, що позивач мешкає та зареєстрований у встановленому порядку на підконтрольній Україні території, що не відноситься до тимчасово окупованих територій.

За таких обставин припинення виплати пенсії з підстав відсутності реєстрації позивача в якості внутрішньо переміщеної особи є протиправним, оскільки грубо суперечить вищенаведеним нормам Конституції та законодавства України.

Стаття 46 Закону №1058-VI регулює правовідносини, що виникають під час виплати пенсії за минулий час:

- нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії;

- нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

З наведених підстав суд дійшов висновку, що відповідач протиправно припинив виплату пенсії позивачу з 01.09.2018 року.

Отже, доводи відповідача про те, що позивач повинен звернутись до них з відповідною заявою про поновлення виплати пенсії, надавши довідку внутрішньо переміщеної особи, суперечать встановленим у справі обставинам та приписам закону.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про поновлення виплати пенсії, право на яку відповідачем не заперечується, однак виплата якої була припинена за формальними обмеженнями з підстав та у спосіб, які суперечать вимогам Конституції та законів України, згідно з частиною 2 статті 46 Закону № 1058-IV, виплата пенсії позивачу підлягає поновленню з моменту її припинення.

Стосовно позовних вимог у частині зобов`язання виплатити компенсацію за несвоєчасну виплату пенсії, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 46 Закону 1058-IV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159 (далі - Порядок), для реалізації згаданого Закону.

Згідно зі статтею 1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи та організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткові пенсії, цільові грошові допомоги на прожиття, щомісячної державної допомоги та компенсаційних виплат.

Згідно з абзацом 1 пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Зі змісту статті 4 Закон № 2050-ІІІ та пункт 5 Порядку випливає, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Таким чином, за змістом наведеної норми компенсація повинна бути обчислена при виплаті доходу, але, враховуючи, що сторонами не надано підтверджень про розмір фактично отриманих пенсійних виплат, позовна вимога щодо зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини пенсії у зв`язку з порушення строків її виплати, на час розгляду справи суд вважає такою, що не підлягає задоволенню.

Що стосується клопотання позивача про встановлення судового контролю, що не належить до складу позовних вимог, а є процедурним питанням, суд зазначає, що встановлення судового контролю відповідно до статті 382 КАС України є правом суду. За даних обставин справи, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю, враховуючи те, що судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає безумовному виконанню.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Приписами частини 1 статті 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до частини 2 статті 133 КАС якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі. Враховуючи, що позивачем при поданні до суду адміністративного позову судовий збір не сплачувався, а ухвалою суду від 25 листопада 2019 року відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі, суд вважає необхідним стягнути зі сторін на користь Державного бюджету судовий збір за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру пропорційно задоволенню позовних вимог.

На підстав наведеного, керуючись статтями 2, 133, 241-246, 255, 295-297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (84122, Донецька область, м. Бахмут, вул. Миру, буд. 35, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01 вересня 2018 року.

Зобов`язати Бахмутсько-Лиманське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити нарахування та виплату пенсії та провести виплату заборгованості ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 01 вересня 2018 року на загальних підставах без застосування законодавства в сфері внутрішньо переміщених осіб.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

В частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць рішення суду виконується негайно.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, м. Бахмут, вул. Миру, буд. 35, ) на користь спеціального фонду Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України) за наступними реквізитами: рахунок - UА6026001, код ЄДРПОУ - 37993783, отримувач - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106, банк отримувача Казначейство України (ЕАП) судовий збір у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь спеціального фонду Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України) за наступними реквізитами: рахунок - UА6026001, код ЄДРПОУ - 37993783, отримувач - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106, банк отримувача Казначейство України (ЕАП) судовий збір у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривень 20 копійок.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 26 грудня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Г.А. Чекменьов