Справа № 640/13058/19
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2019-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

27 грудня 2019 року справа №640/13058/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доПриватного виконавця Кошарського Олександра Володимировича (далі по тексту - відповідач, приватний виконавець)
третя особаАкціонерне товариство "Альфа Банк"
провизнання дій протиправними та скасування постанов

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, оскільки вважає протиправними дії відповідача щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №59385687 від 20 червня 2019 року, постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 20 червня 2019 року, постанови про арешт майна боржника від 20 червня 2019 року, постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 26 червня 2019 року, постанови про арешт коштів боржника від 24 червня 2019 року, з огляду на що просить скасувати зазначені постанови.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що відповідачем протиправно відкрито виконавче провадження №59385687 з виконання виконавчого напису №16492, виданого 8 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про стягнення на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" заборгованості, що виникла по кредитному договору №700004251 від 6 березня 2008 року у розмірі 5 681, 45 доларів США, оскільки позивач у жодних договірних відносинах з Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" не перебував, заборгованість на користь банку не стягувалась.

Крім того, вказав, що приватним виконавцем не вірно розрахована його винагорода та протиправно стягнута з позивача в іноземній валюті, а також безпідставно накладено арешт на кошти боржника.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/13058/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання.

У відзиві на адміністративний позов відповідач повідомив, що при реєстрації виконавчого документу ним допущено технічну помилку та у резолютивній частині помилково зазначено стягувачем - Приватне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" замість належного - Акціонерного товариства "Альфа-банк", про що у подальшому винесено постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних в автоматизованій системі виконавчого провадження. Крім того вказав, що приймаючи рішення у межах виконавчого провадження №59385687 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Третя особа не надала суду жодних письмових пояснень чи заперечень.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

19 червня 2019 року від Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до відповідача надійшла заява б/н від 11 червня 2019 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису №16492, виданого 08 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Чуловським В.А. про стягнення на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" заборгованості, що виникла по Кредитному договору №700004251 від 6 березня 2008 року.

Боржником за виконавчим документом є ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: місто Київ, місце роботи - невідоме, РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Южноукраїнським МВ УМВС України в Миколаївській області 29 лютого 1996 року, місце реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Згідно з виконавчим документом стягнення заборгованості проводиться за період з 7 червня 2014 року по 25 липня 2016 року.

Сума заборгованості складається з наступного: заборгованість за кредитом - 4268,07 доларів США; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 1413,38 доларів США. Загальна сума заборгованості становить 5681,45 доларів США.

19 червня 2019 року за вх. № 441 відповідачем зареєстровано заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису та 20 червня 2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59385687.

Також, 20 червня 2019 року у відповідності до вимог статті 3, частини третьої статті 40, статті 45 Закону України "Про виконавче провадження", відповідачем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця та у відповідності до вимог статтею 56 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про арешт майна боржника та внесено обтяження до відповідних реєстрів обтяжень майна і направлено до реєструючих організацій для забезпечення повного та своєчасного виконання та унеможливлення подальшого відчуження майна боржником.

Вищезазначені процесуальні документи направлено боржнику 21 червня 2019 року до виконання рекомендованим листом (Р173), яке вручено боржнику особисто 3 липня 2019 року.

24 червня 2019 на підставі статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" з метою виявлення коштів боржника та забезпечення реального та повного виконання рішення відповідачем винесено постанову про арешт коштів боржника, копію якої направлено на виконання до 17 діючих банківських установ та сторонам провадження до відома.

26 червня 2019 року, керуючись статтями 68, 69, 70 Закону України "Про виконавче провадження", відповідачем винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника, копію якої направлено до ГУ ПФУ в м. Києві на виконання, а сторонам провадження до відома.

Не погоджуючись з діями приватного виконавця щодо винесення вказаних постанов в межах виконавчого провадження №59385687, вважаючи їх такими, що порушують права та законні інтереси позивача, останній звернувся до суду з вказаним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що після отримання 19 червня 2019 року заяви від ПАТ "Альфа-Банк" приватним виконавцем винесено постанову від 20 червня 2019 року про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису №16492, виданого 08 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Чуловським В.А., про стягнення на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" заборгованості, що виникла по Кредитному договору № від 06 березня 2008 року.

Боржником за виконавчим документом є ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Київ, місце роботи: невідоме, РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Южноукраїнським МВ УМВС України в Миколаївській області 29 лютого 1996 року, місце реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Згідно виконавчого документу стягнення проводиться за період з 07 червня 2014 року по 25 липня 2019 року. Сума заборгованості складається з: заборгованості за кредитом - 4 268,07 доларів США; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 1 413,38 доларів США. Загальна сума заборгованості становить 5 681,45 доларів США.

Отже, вирішуючи питання про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення, відповідач насамперед зобов`язаний був перевірити відповідність такого документа вимогам Закону України "Про виконавче провадження" та встановити обставини, за яких його примусове виконання неможливе.

Відтак, відкриваючи виконавче провадження №59385687 приватний виконавець діяв у межах Закону України "Про виконавче провадження", що свідчить про відсутність підстав для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №59385687 від 20 червня 2019 року.

Судом не приймаються до уваги доводи позивача відносно того, що від не мав жодних обов`язків перед Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк", який є Стягувачем у межах даного виконавчого провадження, оскільки як вбачається з матеріалів справи приватним виконавцем допущено у постанові про відкриття виконавчого провадження №59385687 від 20 червня 2019 року описку в частині зазначення Стягувача, яка у подальшому виправлена постановою про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 11 липня 2019 року.

Сторонами також не заперечується часткове фактичне часткове виконання виконавчого напису №№16492 від 08 вересня 2016 року.

Так, на державного виконавця покладено обов`язок вживати передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. При цьому, одним з обов`язків боржника є надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця.

У матеріалах справи відсутні будь-які повідомлення учасників виконавчого провадження про часткове погашення боргу за виконавчим написом №16492 від 08 вересня 2016 року, відтак судом не приймаються до уваги доводи позивача відносно неправомірності спірних підстав на підставі того, що ним реалізовано рухоме майно, що зменшує його суму боргу, оскільки на момент відкриття виконавчого провадження у приватного виконавця були відсутні такі відомості.

Крім того, вказаною постановою приватним виконавцем визначено про стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця у розмірі 568,15 доларів США.

Крім того, постановою про стягнення з боржника основної винагороди від 20 червня 2019 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 основну винагороду у сумі 658,15 доларів США (з урахуванням постанови про виправлення описки у процесуальному документі від 11 вересня 2019 року).

Відповідно до статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02.06.2016 № 1403-VIII основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець протягом трьох днів з дня відкриття виконавчого провадження здійснює розрахунок основної винагороди, ознайомлює з ним сторони виконавчого провадження, роз`яснює їм порядок сплати та стягнення основної винагороди приватного виконавця.

З 28 серпня 2018 року набрала чинності редакції частини сьомої статті 31 зазначеного Закону, відповідно до якої приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 березня 2016 року №643 (далі - Порядок №643), приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що основна винагорода приватного виконавця визначається у відповідній постанові про стягнення основної винагороди та встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, а не суми, яка фактично стягнута у виконавчому провадженні. Така сума основної винагороди стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом, а виплата здійснюються пропорційно до фактично стягнутої суми.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір також стягується від суми фактичної стягнутої державним виконавцем суми.

Тобто, регулювання стягнення виконавчого збору та основаної винагороди приватного виконавця є однаковим (частина третя статті 45 Закону України "Про виконавче провадження").

Зі змісту наведених норм права можна дійти висновку, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Натомість стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Початок примусового виконання рішення виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди приватного виконавця.

При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця. А отже, фактичне виконання судового рішення та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору або основної винагороди приватного виконавця.

Наведена правова позиція щодо порядку стягнення виконавчого збору узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 812/1413/17.

Проаналізувавши наведені норми, суд дійшов висновку, що основна винагорода приватного виконавця визначається у відповідній постанові про стягнення основної винагороди та встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, а не суми, яка фактично стягнута у виконавчому провадженні. Така сума основної винагороди стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом, а виплата здійснюються пропорційно до фактично стягнутої суми.

Встановлено, що 20 червня 2019 року приватним виконавцем прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди, яка складається з 10% від загальної суми до стягнення за виконавчим документом. Матеріали справи містять докази направлення вказаної постанови боржнику.

Враховуючи встановлені судом у справі обставини та наведені вище норми права суд приходить до висновку, що відповідач мав право винести постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 20 червня 2019 року, а також те, що обставина відсутності фактичного стягнення за виконавчим документом, попри вжиті приватним виконавцем заходи для примусового виконання рішення суду, не виключає наявність у приватного виконавця права на стягнення основної винагороди за вказаною постановою в силу положень статей 40, 45 Закону України "Про виконавче провадження".

Відносно постанов відповідача про арешт майна та коштів боржника, а також про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію, слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Статтею 48 Закону України "Про виконавче провадження" визначено порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.

Відповідно до частин першої та другої статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У відповідності до частини четвертої статті 45 Закону України "Про виконавче провадження" на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Частиною п`ятою статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Наведене в сукупності свідчить про те, що законодавцем зобов`язано виконавця вжити заходи щодо звернення стягнення в першу чергу на кошти та інше майно боржника.

Згідно з частиною першою, абзацами першим, третім частини другої статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку, що приватний виконавець має право накласти арешт на кошти боржника, як під час відкриття виконавчого провадження, так і після їх виявлення на рахунках.

Крім того, чинним законодавством передбачено можливість накладення арешту й на кошти боржника на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Поряд із цим, Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 передбачено, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.

Крім того, Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, зокрема передбачено, що банк зупиняє видаткові операції по рахунку клієнта у випадку накладення на такий рахунок арешту. При цьому зазначено, що зупинення видаткових операцій має здійснюватися у межах суми, на яку накладено арешт, за винятком випадків, накладення арешту без зазначення такої суми.

Наведене в сукупності дозволяє суду дійти висновку про те, що вказані вище положення не обмежують дії виконавця щодо накладення арешту, оскільки він може бути накладений як на всі кошти, так і на всі рахунки клієнта банку, без зазначення конкретного номера рахунку у банку, що, в свою чергу, не є порушенням прав боржника, як сторони виконавчого провадження.

При цьому, суд вважає за необхідне також зазначити, що згідно з положеннями статті 68 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Тобто, такий вид стягнення, як стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію, звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, та має бути застосований як крайній захід у разі неможливості отримати борг у інший спосіб.

Так, з наявних в матеріалах справи доказів не вбачається, що приватним виконавцем накладено арешт на рахунки, відкриті на ім`я позивача в банківських установа, які є рахунками зі спеціальним режимом, або на які надходить заробітна плата (пенсія) позивача.

Разом з тим, суд зазначає, що частиною п`ятою статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено право боржника самостійно запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу, проте, матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів, що позивач зверталась до відповідача з відповідною заявою, в якій самостійно запропонувала види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу.

Аналіз наведених норм чинного законодавства у сукупності зі встановленими обставинами, дозволяє суду дійти висновку про правомірність постанов приватного виконавця 20 червня 2019 року про арешт коштів боржника та арешт майна боржника, а також від 26 червня 2019 року про звернення стягнення на пенсію боржника в рамках виконавчого провадження №59385687 та відсутність правових підстав для їх скасування.

При цьому судом встановлено, що всі постанови приватного виконавця були направлені позивачеві у спосіб, визначений Законом України "Про виконавче провадження".

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх розподілу, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина шоста статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 );

Приватний виконавець Кошаровський Олександр Володимирович ( 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 15, оф.605/1 ; РНОКПП НОМЕР_4 );

Акціонерне товариство "Альфа Банк" (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100; ).

Суддя В.А. Кузьменко