Справа № 640/7650/19
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2019-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2019 року м. Київ № 640/7650/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., при секретарі судового засідання Мині І.І., за участі представників сторін: від позивача - Каленюк Д.А., від відповідача - Гуць М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у Київській області
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - відповідач/ ГУ ДФС у Київській обл.), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 21.01.2019 №, №.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що висновки контролюючого органу, які покладені в основу оскаржуваних рішень є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваних рішень, прийнятих у межах наданих контролюючому органу повноважень, у зв`язку з виявленими під час перевірки порушеннями вимог податкового законодавства з боку позивача.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Співробітниками Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 24.06.2016 по 31.12.2017, результати якої оформлені актом від 22.12.2018 №1159/10-36-13-03/ НОМЕР_1 (далі - акт перевірки).

Перевіркою встановлено порушення:

- п. 181.1 ст. 181 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та доповненнями), а саме: ФОП ОСОБА_1 в частині вимог виконання даного пункту щодо обов`язкової реєстрації платником ПДВ;

- п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та доповненнями), а саме: ФОП ОСОБА_1 занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету у сумі 565382 грн., в тому числі: за вересень 2016р. в сумі 106570 грн., за жовтень 2016р. в сумі 158090 грн., за листопад 2016р. в сумі 154549 грн., за грудень 2016р. в сумі 146173 грн.;

На підставі вказаних висновків, викладених в акті перевірки від 22.12.2018 №1159/10-36-13-03/, Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області прийняті податкові повідомлення-рішення:

- від 21.01.2019 №, згідно якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 706727,50 грн., з яких 565382,00 грн. нараховано за податковим зобов`язанням та 141345,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

- від 21.01.2019 №, яким позивачу визначено грошове зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 680 грн.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до підпункту 20.1.4. п.20.1. ст.20 ПК України, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Податковий кодекс України визначає як обов`язкову, так і добровільну реєстрацію особи платником податку на додану вартість.

Вимоги щодо обов`язкової реєстрації особи платником податку на додану вартість передбачено ст.181 ПК України.

Відповідно до п.181.1. ст.181 ПК України, у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

В свою чергу, пунктами 183.1. та 183.2. ст.183 ПК України передбачено, що будь-яка особа, що підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, подає до контролюючого органу за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) реєстраційну заяву. У разі обов`язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до контролюючого органу не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу.

Аналіз викладених норм свідчить про те, що особа підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку на додану вартість, якщо сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню нарахована такій особі за останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень без урахування податку на додану вартість.

Згідно пп. "б" п.185.1 ст.185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Відповідно до п.14.1.191. ст.14 ПК України постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

З матеріалів справи вбачається, за період з 24.06.2016 р. по 31.12.2017 р. ФОП ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність у сфері торгівлі товарами широкого асортименту на загальній системі оподаткування (свідоцтва платника єдиного податку 3-ї групи 5%).

Згідно акту перевірки, в серпні 2016 року ФОП ОСОБА_1 перевищено обсяг виручки від здійснення операцій з поставки товарів сукупно 1 000 000,00 грн., у зв`язку з чим на виконання вимог п. 181.1 ст. 181 Податкового кодексу України №2755-VI від 02 грудня 2010 року, (із змінами та доповненнями) фізична особа - підприємець повинен був зареєструватись як платник податку на додану вартість з 11.09.2016р. і подавати до Фастівського відділення Києво- Святошинської ОДПІ податкові декларації з ПДВ.

Перевіркою повноти визначення податкових зобов`язань за період з 24.06.2016р. по 31.12.2016р. встановлено їх заниження у сумі ПДВ 565 382 грн., в тому числі: за вересень 2016р. в сумі 106 570 грн., за жовтень 2016р. в сумі 158 090 грн., за листопад 2016р. в сумі 154 549 грн., за грудень 2016р. в сумі 146 173 грн.

Документальною перевіркою аналізу руху коштів по розрахунковому рахунку та згідно реєстраторів розрахункових операцій встановлено заниження суми податкового зобов`язання з ПДВ у сумі ГІДВ 565 382 грн., в тому числі: за вересень 2016р. в сумі 106 570 грн., за жовтень 2016р. в сумі 158 090 грн., за листопад 2016р. в сумі 154 549 грн., за грудень 2016р. в сумі 146 173 грн.

На обґрунтування протиправності таких висновків перевіряючих, позивач посилається на те, що у період з 24.06.2016 по 31.12.2016 здійснював діяльність з посередництва в роздрібній торгівлі хлібо-булочними виробами у якості комісіонера за договором комісії №01/07-2016-КС від 01 липня 2016 року з ТОВ «Київхліб».

У зв`язку з наведеним, на думку позивача, кошти які були отримані останнім як комісіонером від продажу товару не можна класифікувати як нараховану чи сплачену позивачу від здійснення операцій з постачання товарів/послуг суму коштів , оскільки вони позивачу не належали, підлягали поверненню комітенту, мали транзитний характер і не включались до складу валового доходу.

Відтак, на думку позивача, для визначення об`єкта оподаткування враховувались лише кошти, що надійшли на розрахунковий рахунок комітента і залишились у позивача (сума винагороди), яка за 2016 рік склала 346459,00 грн., що не перевищує 1000000 грн.

Проте, суд не може надати правову оцінку вищезазначеним посиланням позивача, оскільки позивачем самостійно задекларовано загальний оподаткований дохід в сумі 4400584,99 грн. згідно податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік.

Доказів подання до контролюючого органу уточнюючої декларації позивачем не надано.

Отже, перевищення обсягу виручки від здійснення операцій з поставки товарів сукупно 1 000 000,00 грн. підтверджується матеріалами справи, зокрема, поданою позивачем декларацією про майновий стан і доходи за 2016 рік.

Беручи до уваги вказане, у позивача виник обов`язок зареєструватись платником ПДВ.

Відповідно до пункту 183.10 статті 183 Податкового кодексу України будь-яка особа, яка підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до контролюючого органу реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит у зв`язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) та на підставі відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених правових норм для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Зважаючи на те, що позивач не виконав свого обов`язку щодо сплати обов`язкових податків та платежів, відповідно в силу вищенаведених правових норм останній позбавлений права на формування податкового кредиту за спірними господарськими операціями.

За викладених обставин суд не вбачає підстав вважати, що визначені контролюючим органом у спірних податкових повідомленнях-рішеннях податкові зобов`язання та штрафні санкції були б необґрунтованими чи протиправними.

Інші доводи сторін не спростовують висновків суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень контролюючий орган діяв правомірно, у межах наданих йому повноважень, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищезазначене, на думку суду, відповідачем надані беззаперечні докази на підтвердження правомірності прийнятого податкового повідомлення-рішення, що є предметом оскарження позивачем, що кореспондується з приписами частини другої статті 19 Конституції України, у свою чергу позивач не довів обставини на яких ґрунтуються його вимоги щодо скасування спірного рішення, тому, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 27.12.2019.

Суддя С.К. Каракашьян