Справа № 160/8111/19
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2019 року Справа № 160/8111/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Врони О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні) в місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 27.09.2019 року, просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 у справі № 160/8111/19 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк, протягом п`яти днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
В обгрунтування позову зазначено, що при виході на пенсію позивачем була надана Пенсійному фонду довідка з Північної виправної колонії №90 від 07.11.2004 року, згідно якої позивач в період часу з 27.09.1982 року по 05.05.1992 рік постійно проживав в місцях позбавлення волі. Незважаючи на наявність довідки, відповідачем не враховано в період трудового стажу період з 27.09.1982 року по 05.05.1992 рік, що в подальшому вплинуло на розмір пенсії, яка виплачується з 21.11.2013 року. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, та зазначає, що до спірних відносин слід застосувати закон, що діяв на момент їх виникнення, тобто посилання відповідача на законодавство, яке було змінено з 1992 року є незаконним та порушує право позивача на утримання пенсії, з урахуванням періоду з 27.09.1982 року по 05.05.1992 рік.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , є громадянином України.
З 21.11.2003 року позивачу призначено пенсію за віком.
14.07.2006 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з питання обчислення стажу.
Листом від 28.07.2006 року вих. №ЭИ 1720-06 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надало роз`яснення щодо зарахування ОСОБА_1 до трудового стажу періоду роботи з 27.09.1982 року по 05.05.1992 року в місцях позбавлення волі.
24.04.2017 року позивач повторно звернувся до Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області з питання зарахування періоду роботи з 27.09.1982 року по 05.05.1992 року в місцях позбавлення волі до загального страхового стажу.
Листом від 28.04.2017 року вих. №6735/08/37 Кам`янське об`єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області повідомило ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для зарахування зазначеного періоду стажу роботи позивача, у зв`язку з несплатою страхових внесків за період перебування позивача в місцях позбавлення волі, та надало роз`яснення, за яких умов це можливо.
Не погодившись з прийнятими рішеннями, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Згідно з ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.ч.1,4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною 2 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого облікуна підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Підтвердження стажу в разі відсутності трудової книжки проводиться в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. № 637, пунктом 12 якої визначено, що робота в`язнів підтверджується довідкою МВС і довідкою про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
При призначенні пенсії позивачу, відповідачем не враховано зазначений стаж роботи позивача під час відбування покарання у період з 27.09.1982 року по 05.05.1992 року до страхового стажу.
При відмові відповідачем, останній посилається на законодавство, яке не діяло на момент отримання позивачем трудового стажу, а саме на постанову Верховної Ради «Про порядок введення в дію Закону України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 17.06.1993 року N 3290-XII, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зі змінами внесеними Законом України від 08.07.2011 року № 3668 - VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», Закон України "Про пенсійне забезпечення".
Постанова Верховної Ради № 1931-ХІІ від 06.12.1991 року «Про порядок введення в дію Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачає введення в дію Закону України "Про пенсійне забезпечення": з 1 січня 1992 року - в частині норм, що стосуються призначення і виплати пенсій та коригування рівнів пенсій, призначених до введення цього Закону; з 1 квітня 1992 року - в повному обсязі.

Таким чином, судом встановлено, що на момент введення в дію Закону України "Про пенсійне забезпечення" позивач мав трудовий стаж, який в подальшому повинен був враховуватися при призначенні пенсії.

Також, суд вважає безпідставним посилання відповідача на можливість врахування йому стажу роботи в період з 27.09.1982 року по 05.05.1992 рік, у разі внесення ним до Пенсійного фонду збору у розмірі 33,3 % середньомісячного заробітку працівника відповідної галузі народного господарства на час призначення пенсії за кожний зазначений заявником місяць роботи, адже за період з 27.09.1982 року по 05.05.1992 рік єдиний соціальний внесок з працівників не утримувався.

В період з 27.09.1982 року по 01.01.1992, діяв Закон СРСР «Про державні пенсії» згідно якого (цитування норми права в подальшому мовою оригіналу): «Статья 53. Пенсии исчисляются из среднемесячного фактического заработка. В этот заработок включаются все виды заработной платы, на которые начисляются страховые взносы, кроме заработной платы за сверхурочную работу, за совместительство и всякого рода выплат единовременного характера. Ежегодное вознаграждение за выслугу лет включается в заработок, из которого исчисляются пенси».

Під час нарахування позивачу заробітної плати за період з 27.09.1982 року по 05.05.1992 рік з нього утримувались передбачені у той період діючим законодавством податки, а сплата єдиного соціального внеску на той час чинним законодавством не була передбачена.

Таким чином, до спірних правовідносин слід застосовувати закон, що діяв на момент їх виникнення, тобто посилання відповідача на законодавство яке було змінене з 1992 року є незаконним та порушує право позивача на отримання пенсії з урахуванням трудового стажу за період з 27.09.1982 року по 05.05.1992 рік.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем листами № ЭИ 1720-06 від 28.07.2006 та № 6735/08/37 від 28.04.2017 року, неправомірно відмовлено у зарахуванні періоду роботи позивача з 27.09.1982 року по 05.05.1992 рік у місцях позбавлення волі.

Проте, суд зазначає, що питання призначення та перерахунку пенсії входить до дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду України, а суд не може перебирати на себе дискреційні повноваження цього органу та встановлювати наявність чи відсутність необхідного стажу позивача для перерахунку пенсії та вирішувати питання безумовного перерахунку пенсії та виплати недоплаченої суми.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, а саме: визнати протиправними рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, , які були оформлені повідомленнями № ЭИ 1720-06 від 28.07.2006 та № 6735/08/37 від 28.04.2017 року, про відмову врахування позивачу трудового стажу за період з 27.09.1982 року по 05.05.1992 рік, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області врахувати ОСОБА_1 період трудового стажу за період з 27.09.1982 року по 05.05.1992 рік та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 від 14.07.2016 та від 24.04.2017 року про зарахування стажу роботи під час відбування покарання та здійснити перерахунок пенсії, з урахуванням правової оцінки наданої судом у цьому рішенні.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням наведеного, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Щодо строків давності звернення до суду, суд зазначає наступне.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і дію принцип верховенства права(статті 1, 3 та 8).

Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124.

Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд, у випадку, визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.

Суд також виходить з того, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації прав громадян на соціальних захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).

Важливо, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежно також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.

Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім якщо інше прямо не передбачено законом.

При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в пергу чергу, з боку держави.

З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" і у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" колегія суддів дійшла до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.

Неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного право на соціальний захист, підтверджується, також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку, обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий ж обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом.

Згідно з частиною третьою статті 51 Закону України № 2262-ХІІ перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що строкового обмеження стосовно перерахунку пенсії та виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з непроведенням перерахунку пенсії з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, немає.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 164/1904/14-ц, у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 493/1867/17, від 23 січня 2019 року у справі №201/9987/17(2-а/201/304/2017).

З аналізу судової практики з аналогічних спорів, суд прийшов до висновку, що звернення позивача до суду з позовом про перерахунок пенсії та зарахування періодів роботи до стажу не обмежене будь-яким строком.

Таким чином, позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 768,40 грн., що документально підтверджується квитанцією від 30.05.2019 року.

Отже, оскільки позовну заяву задоволено частково, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 384,20 грн., підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись, ст.ст. 139, 241 - 246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адмінстративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, , які були оформлені повідомленнями №ЭИ 1720-06 від 28.07.2006 та №6735/08/37 від 28.04.2017 року, про відмову врахування ОСОБА_1 трудового стажу за період з 27.09.1982 року по 05.05.1992 рік.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області врахувати ОСОБА_1 період трудового стажу за період з 27.09.1982 року по 05.05.1992 рік.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 від 14.07.2016 та від 24.04.2017 року про зарахування стажу роботи під час відбування покарання та здійснити перерахунок пенсії, з урахуванням правової оцінки наданої судом у цьому рішенні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49094, ) судові витрати у розмірі 384 грн. 20 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Врона