Справа № 140/3141/19
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2019-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 року ЛуцькСправа № 140/3141/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В.І., розглянувши за правилами спрощеного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби у Волинській області про визнання протиправним і скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась із позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним і скасування рішення № 0703/38 від 26 вересня 2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне місце проживання в Україні ІН № 075765 від 27 березня 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15 лютого 2015 року ОСОБА_1 , громадянці Республіки Білорусь, надано дозвіл на імміграцію в Україну та на підставі цього дозволу було видано посвідку на НОМЕР_5 від 27 березня 2015 року на постійне місце проживання. Після отримання вказаного дозволу та посвідки позивач разом із свою сім`єю (вдова, шестеро дітей, троє із яких - неповнолітні) постійно проживає у селі Гута Ратнівського району Волинської області за місцем реєстрації, чоловік помер . Однак, 02 жовтня 2019 року вона отримала від Управління Державної міграційної служби України у Волинській області рішення №0703/38 від 26 вересня 2019 року, яким скасовано дозвіл на міграцію в Україну від 15 лютого 2015 року, посвідку на постійне місце проживання НОМЕР_5 від 27 березня 2015 року.

Підставою для такого скасування визначено порушення позивачкою законності перебування на території України на день подачі заяви про надання їй дозволу на імміграцію, зокрема станом на 08 листопада 2014 року остання перебувала на території країни 143 дні замість дозволених 90 днів протягом 180-денного періоду.

Оскаржене рішення № 0703/38 від 26 вересня 2019 року ОСОБА_1 вважає протиправним, оскільки під час видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне місце проживання в Україні вказаних порушень під час перевірки виявлено не було, а з моменту видачі цих документів держава визнала та зафіксувала законність перебування позивачки на території України. Вказує, що скасування дозволу на імміграцію тягне негативні наслідки у зв`язку із необхідністю зміни місця і країни проживання, що може спричинити залишення без батьківського піклування шести її дітей, троє із яких є неповнолітніми.

У відзиві на позов № 0701.6-7933/0701.1-19 від 13 листопада 2019 року (арк. спр. 24-26) відповідач його вимог не визнав. Вказав, що у ході проведених перевірок УДМС України у Волинській області було встановлено порушення законності перебування на території України громадянкою Республіки Білорусь ОСОБА_1 на момент подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну станом на 08 листопада 2014 року, а саме: перебування на території України 143 дні замість дозволених 90 днів протягом 180-денного періоду. Таким чином, при подачі документів про надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 порушила законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Пунктом п`ятим частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію в Україну може бути скасовано у разі, якщо з`ясується, що іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Керуючись наведеним, відповідач вважає оскаржене рішення правомірним та просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 1).

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка села Дворище Малоритського району Брестської області Республіки Білорусь, 08 листопада 2014 року звернулась до Ратнівського РС УДМС України у Волинській області із заявою про надання їй дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» як особа, яка перебуває у шлюбі із громадянином України понад два роки. При подачі документів заявниця надала паспорт громадянина Республіки Білорусь НОМЕР_1 , виданий 18 липня 2014 року із терміном дії до 18 липня 2024 року (арк. спр. 33-40).

Після проведення визначених імміграційним законодавством перевірок, у зв`язку невиявленням підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, 19 лютого 2015 року УДМС України у Волинській області прийнято рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну. А 23 березня 2015 року Ратнівським РС УДМС України у Волинській області прийнято заяву ОСОБА_1 на оформлення посвідки на постійне проживання та направлено її на розгляд в УДМС України у Волинській області та 27 березня 2015 року позивачка була документована посвідкою на постійне проживання ІН № НОМЕР_2 .

У ході проведених перевірок УДМС України у Волинській області було встановлено порушення законності перебування на території України громадянкою Республіки Білорусь ОСОБА_1 на момент подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну станом на 08 листопада 2014 року, а саме : дозволений термін її перебування на території України був встановлений по дато-штампу (в`їзд 01 серпня 2014 року, КПП - Доманове ), проставленому у національному паспорті НОМЕР_6, виданому Малоритським РВВС Брестської області Республіки Білорусь 18 липня 2014 року. Окрім того, перевіркою за даними Інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи «Аркан», встановлено, що громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_1 перетинала кордон (в`їзд - виїзд) за національним паспортом АВ № НОМЕР_3 . У результаті обчислення законності терміну перебування за двома паспортами (НОМЕР_6 та НОМЕР_7) встановлено, що станом на 08 листопада 2014 року громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_1 перебувала із порушенням правил перебування іноземців на території України (143 дні протягом 180-денного періоду). На підставі вищевикладеного, 26 вересня 2019 року Управлінням ДМС України у Волинській області прийняло рішення № 0703/38 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 та скасування посвідки на постійне проживання.

ОСОБА_1 , не погоджуючись із таким рішенням, звернулась із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ (далі - Закон № 3773).

Відповідно до статті 1 Закону № 3773 іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні. Іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 4 Закону № 3773 передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-III (далі - Закон № 2491).

Відповідно до статті 1 Закону № 2491 імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграціїо і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону № 2491 визначено повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Стаття 9 Закону № 2491-III встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до пункту 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983) для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка, подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України «Про імміграцію» (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію»). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України «Про імміграцію», а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Відповідно до статті 10 Закону № 2491 дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

З аналізу наведених норм законодавства випливає, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ненадання особою повного пакету документів, які до того ж мають бути достовірними, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається, як наслідок, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні в такому випадку не видаються. Крім того, однією з основних умов отримання дозволу на імміграцію є законність перебування особи на території України.

Пунктом 12 Порядку № 1983 визначено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Відповідно до пункту 19 Порядку № 1983 особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов`язані протягом періоду дії дозволу звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні.

Отже, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Особі, яка отримала дозвіл на імміграцію, тобто перебування на законних підставах в Україні якої визнано державою, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання.

Як установлено судом, 19 лютого 2015 року рішенням УДМС України у Волинській області надано ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну; 27 березня 2015 року позивачка була документована посвідкою на постійне проживання ІН № НОМЕР_2 .

Таким чином, державою визнано та зафіксовано законність перебування ОСОБА_1 на території України та надано право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до статті 12 Закону № 2491 дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Суд звертає увагу, що скасування дозволу на імміграцію із підстав, визначених статтею 12 Закону № 2491, є правом органу, який його видав, а не безальтернативним обов`язком. Таким чином, на переконання суду, законодавець надав органу ДМС можливість надати оцінку збалансованості установлених порушень та наслідків, які настали за вказаними порушеннями; не допустити настання надмірно негативних наслідків для особи у зв`язку із скасуванням дозволу на імміграцію.

Із оскарженого рішення убачається, що виданий ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію скасовано на підставі пункту 5 частини першої статті 12 Закону № 2491 (на дату подачі заяви на імміграцію позивачка перебувала в Україні 143 дні із дозволених 90 днів протягом 180-денного періоду). Таким чином, виявлене порушення існувало до надання їй дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне місце проживання в Україні.

При прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію, відповідач проводив перевірку законності залишення позивачки на постійне проживання на території України та не виявив підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, у зв`язку із чим 19 лютого 2015 року було прийнято відповідне рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні суду «Рисовський проти України» Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Суд звертає увагу, що наслідками скасування дозволу на імміграцію відповідно до статті 13 Закону № 2491-III є вилучення у позивачки посвідки на постійне проживання, а отже ОСОБА_1 , як особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, зобов`язана виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Водночас, позивач у позовній заяві вказала, що є вдовою, у Республіці Білорусь не має можливості проживати, натомість в Украйні проживає її сім`я - шестеро моїх дітей (троє із яких є неповнолітні). Вказані обставини підтвердила довідкою Заболотівської селищної ради від 04 жовтня 2019 року. Отже, її діти можуть лишитись без батьківського піклування, оскільки влаштувати належні умови для проживання у Республіці Білорусь немає матеріальної можливості.

Таким чином, судом установлено, що скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 спричиняє вкрай негативні наслідки для останньої та членів її сім`ї у зв`язку із необхідністю виїхати із місця постійного проживання та за межі території України.

Отже, скасування позивачу дозволу на імміграцію тягне негативні наслідки у зв`язку з необхідністю виїхати з місця, де вона тривалий час проживала, тобто ОСОБА_1 необхідно повністю змінити спосіб життя та місце проживання. Суд також враховує висновок, що міститься у постанові Верховного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 820/2262/17, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Суд вважає, що відповідачем, крім іншого, не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Суд зазначає, що відповідач, скасувавши дозвіл на імміграцію, здійснив втручання у право позивача, захищене статтею 8 Конвенції, за відсутності легітимної мети.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірності оскарженого рішення, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування рішення № 0703/38 від 26 вересня 2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне місце проживання в Україні ІН № 075765 від 27 березня 2015 року є підставними і обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, тому за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в у сумі 768 грн 40 коп., сплачений відповідно до платіжного доручення № 43 від 21 жовтня 2019 року (арк. спр. 2).

Керуючись статтями 139, 243, 245, 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Градний Узвіз, 4) про визнання протиправним і скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправною і скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Волинській області № 0703/38 від 26 вересня 2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 та посвідки на постійне місце проживання в Україні ІН № 075765 від 27 березня 2015 року, виданої ОСОБА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Волинській області судовий збір у сумі 768 грн 40 коп. (сімсот шістдесят вісім грн 40 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя В.І. Смокович

Повний текст судового рішення складено 27 грудня 2019 року.