Справа № 300/980/19
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/10350/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Остап`юк С.В.,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Івано-Франківській області, яким просив визнати протиправним та скасувати вимогу від 14.01.2019 року № Ф-2859-52 про сплату борту (недоїмки) в розмірі 11951,50 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» окремо виділяє фізичних осіб підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, з видів діяльності яких окремо сплачується єдиний внесок на загальнообов`язкове державна соціальне страхування, тобто окремо з підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем та з особи, яка проводить незалежну професійну діяльність. Позивач знявся з обліку платника єдиного внеску як фізична особа-підприємець та припинив підприємницьку діяльність. Водночас, з обліку платника єдиного внеску як особа, яка проводить незалежну професійну діяльність позивач не знятий, відповідно зобов`язаний сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Суд встановив, що позивач самостійно нарахував, зокрема, єдиний внесок як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність за 2017 рік в розмірі 16486,58 грн. Однак частина сплачених позивачем коштів єдиного внеску в розмірі 16500,00 грн. правомірно була зарахована контролюючим органом в рахунок погашення боргу позивача зі сплати єдиного внеску, що обліковувався за попередні періоди. Станом на 31.12.2018 року у позивач наявна заборгованість зі слати єдиного внеску особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, в розмірі 11107,99 грн. При цьому, на думку суду, зазначені обставини спростовують твердження позивача про те, що він не перебував на спрощеній системі оподаткування, не був платником єдиного внеску третьої групи, відповідно не був платником єдиного внеску, оскільки вказана сума заборгованості зі сплати єдиного внеску у позивача виникла за здійснення ним незалежної професійної діяльності арбітражного керуючого, а не діяльності фізичної особи підприємця.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач. Вважає, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з`ясував обставини, що мали значення для вирішення справи і висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідач протиправно, оскаржуваною вимогою визначив недоїмку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки він не перебував і не міг перебувати на спрощеній системі оподаткування та не був платником єдиного внеску третьої групи в силі норм абз. 7 пп. 291.5.1 п. 291.5 ст. 291 Податкового кодексу України, як суб`єкт господарювання, який здійснював діяльність з управління підприємствами (арбітражний керуючий), а також не подавав до контролюючих органів заяв про перехід на спрощену систему оподаткування, в зв`язку з чим йому не відомо на підставі чого у відповідних реєстрах було внесено запис про його реєстрацію як платника єдиного податку третьої групи. Наведені обставини, за твердженням позивача, підтверджуються наданими на його запити відповідями Головного управління ДФС у Івано-Франківській області від 02.07.2019 року та Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі від 01.07.2019 року, а також відповідають податковій консультації ДФС України від 20.02.2018 року № 684/6/99-99-12-02-03-15/ІПК. Також позивач звертає увагу суду, що в період, коли був зареєстрованим фізичною особою-підприємцем, він здійснював лише один вид господарської діяльності «Консультування з питань комерційної діяльності й керування», що включає, зокрема, арбітраж та діяльність арбітражних керуючих та належить до розділу КВЕД «Управління підприємствами». Крім того, позивач зазначає, що згідно із наданим відповідачем розрахунком заборгованості сплачена ним сума коштів 11107,99 грн. була зарахована в рахунок погашення боргу із сплати єдиного внеску, який обліковувався за попередні періоди та не був сплачений ним як особою, яка провадила незалежну професійну діяльність. Однак, на думку позивача, даний розрахунок не є належним та достовірним доказом наявності такої заборгованості, оскільки цей розрахунок починається з 31.12.2017 року і станом на дату початку розрахунку вже існувала заборгованість в розмірі 15393,87 грн., походження якої відповідач не пояснив і не обґрунтував. Водночас, позивач наголошує, що на момент припинення підприємницької діяльності заборгованості зі сплати єдиного внеску у нього не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановив суд, 27.04.2018 року ОСОБА_1 подав податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік, в якій визначив загальну суму доходів, які включаються до загального річного оподатковуваного доходу в розмірі 74939,00 грн. та податок на доходи фізичних осіб в розмірі 13489,02 грн., звітність про нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування особами, які провадять незалежну професійну діяльність в розмірі 16486,58 грн.

02.05.2018 року ОСОБА_1 як особа, яка проводить незалежну професійну діяльність, сплатив єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне страхування в розмірі 16500,00 грн.

Однак вказана сума була зарахована контролюючим органом в рахунок погашення боргу позивача зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування, що обліковувався за попередні періоди та не сплачувався ним як особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, з врахуванням чого згідно з даними відповідача, сума несплаченого ОСОБА_1 як особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування за 2017 рік становить 11107,99 грн.

Також згідно з твердженням контролюючого органу позивач допустив заборгованість зі сплати єдиного внеску, нарахованого на заробітну плату (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам за листопад 2018 року в розмірі 852,20 грн., в зв`язку чим з врахуванням переплати в розмірі 08,89 грн., борг позивача за вказаним платежем за листопад 2018 року становив 843,31 грн.

З врахуванням наведеного вище, Коломийська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС в Івано-Франківській області 14.01.2019 року винесла вимогу про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-2859-52 зі сплати єдиного внеску в загальному розмірі 11951,30 грн.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про правомірність оскарженої вимоги відповідача, зважаючи на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI (Закон № 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 4, 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є, зокрема: фізичні особи підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України самозайнята особа це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» арбітражний керуючий фізична особа, призначена господарським судом у встановленому порядку в справі про банкрутство як розпорядник майна, керуючий санацією або ліквідатор з числа осіб, які отримали відповідне свідоцтво і внесені до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» Єдиний реєстр арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України є складовою Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 2464-VI облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників. Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску фізичних осіб підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці шостому пункту 1 та пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», - за їхньою заявою після проведення передбачених законодавством перевірок платників, звірення розрахунків та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці восьмому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - за їхньою заявою.

Частинами 2, 4 ст. 6 Закону № 2464-VI встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою підприємцем.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Як встановив суд, 04.04.2007 року було здійснено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , якого 06.04.2007 року взято контролюючим органом на податковий облік. При цьому, в період реєстрації позивача фізичною особою-підприємцем у нього був один вид діяльності за КВЕД « 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування».

31.03.2017 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Також 12.03.2013 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого. 07.05.2014 року позивач був взятий контролюючим органом на облік як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність арбітражний керуючий.

Проте відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасній реєстрації фізичної особи підприємцем та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, які фактично є однаковими, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Водночас, на думку колегії суддів, системний аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження певної діяльності та отримання від неї доходу, який є базою для нарахування єдиного внеску. При цьому, за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць, а також за відсутності бази для нарахування цього внеску у відповідному звітному періоді, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу в розмірі, не меншому за розмір мінімальної заробітної плати.

Отже, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Також з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб саме для досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що і особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, арбітражний керуючий (як у спірному випадку), і фізична особа підприємець, вважаються самозайнятими особами та зобов`язані сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.

Як встановив суд з наданих позивачем пояснень і письмових доказів, він нараховував і сплачував єдиний внесок в розмірі, не менше мінімального страхового внеску. При цьому, судом також встановлено та не заперечується відповідачем, що в період реєстрації позивача фізичною особою-підприємцем у нього був один вид діяльності за КВЕД « 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування» та фактично він здійснював діяльність щодо керування підприємствами як арбітражний керуючий, тобто види діяльності позивача як фізичної особи-підприємця та особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, співпадали.

Зважаючи на вказану обставину, колегія суддів вважає протиправним висновок контролюючого органу щодо необхідності сплати позивачем єдиного внеску окремо як особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, та як фізичною особою підприємцем, оскільки база нарахування єдиного внеску в обох випадках є тією ж самою, а подвійна сплата єдиного внеску суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 як особа, яка має право провадити незалежну професійну діяльність (арбітражний керуючий) сплачував єдиний внесок у порядку та розмірах, визначених законодавством, в розмірі не менше мінімального, колегія суддів вважає, що це виключає його обов`язок із сплати у відповідних періодах єдиного внеску ще і як фізичною особою підприємцем.

Аналогічна позиція щодо застосування норм права висловлена Верховним Судом у постанові від 12.12.2019 року у справі № 580/971/19.

Також колегія суддів погоджується з твердженнями позивача про те, що наданий відповідачем розрахунок заборгованості із сплати єдиного внеску (витяг з індивідуальної картки платника) є не достовірним та достатнім доказом наявності у нього спірної заборгованості, оскільки цей розрахунок починається з 31.12.2017 року і станом на дату початку розрахунку вже існувала заборгованість в розмірі 15393,87 грн., походження якої відповідач не пояснив і не обґрунтував жодними належними письмовими доказами.

Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що вимога Головного управління ДФС у Івано-Франківській області від 14.01.2019 року № Ф-2859-52 винесена необґрунтовано та всупереч вимогам законодавства, а тому її слід визнати протиправною і скасувати.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи і рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 312, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 317, 321, 322, ч. 1 ст. 325, КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року у справі № 300/980/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною і скасувати вимогу Головного управління ДФС у Івано-Франківській області від 14 січня 2019 року № Ф-2859-52 про сплату борту (недоїмки) із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 11951 гривня 50 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді В. В. Святецький
Л. Я. Гудим
Повне судове рішення складено 27.12.2019 року