Справа № 826/8752/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2019 року м. Київ № 826/8752/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомгромадянина Російської Федерації ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
провизнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить:

- визнати дії відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірними та скасувати рішення ДМС України від 22.06.2017р. № 264-17;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ухвалою від 17.07.2017 р. суд відкрив провадження у справі та призначив попереднє судове засідання на 28 листопада 2017 року о 10.00 год.

Ухвалою від 28.11.2017р. закінчено підготовче провадження та призначено адміністративну справу №826/8752/17 до судового розгляду на 15.03.2018 р. о 10:00 год. колегіальним складом.

В судовому засіданні від 15.03.2018р. суд прийшов до висновку щодо можливості перейти до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі ч.6 ст.128 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС в м.Києві 21.02.2017р. Рішенням ДМС України від 22.06.2017 р. №264-17 йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних в останнього повноважень, з урахуванням того, що у даному випадку не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в СРСР Саратовської області, м.Єршов, розлучений, за національністю - курд, за віросповіданням - атеіст. Виїхав із РФ 16.01.2017 р. потягом до Республіки Білорусь м.Мінськ, де перебував з 17.01.2017 р. по 25.01.2017 р. Державний кордон України перетнув 10.02.2014 р. легально.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до ГУ ДМС в м.Києві 21.02.2017р., в якій зазначив, що залишив РФ з політичних причин, а саме тому, що йому погрожували люди, які мають владу в Росії, через те, що позивач подав проти них позов у зв`язку з викраденням його інтелектуальної власності. Позивач має побоювання щодо повернення до РФ, оскільки вважає, що його можуть вбити.

За результатами розгляду заяви позивача та проведених із нею співбесід ГУ ДМС в м.Києві склало висновок від 14.03.2016 щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку ГУ ДМС в м.Києві прийнято наказ від 14.03.2017р. №110 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадина Російської федерації ОСОБА_1 », яким управлінню з питань шукачів захисту ГУ ДМС в м.Києві доручено прийняти в оформлення документи позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 22.06.2017 р. №264-17 відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 6.5 розділу УІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Рішення прийняте на підставі висновку уповноваженого фахівця ДМС України від 14.06.2017 р. за результатами розгляду особової справи позивача.

Вважаючи, що спірним рішенням порушено права та охоронювані законом інтереси позивача, останній звернувся до суду з даним адміністративним позовом з метою їх захисту та відновлення.

Вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, та звертає увагу на наступне.

Згідно статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до п.1 ч.1 статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10 грудня 1984 року Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26 січня 1987 року.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28 липня 1951 року та Протоколу до неї 1967 року, визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Частиною 7 статті 7 Закону №3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Водночас ч.6 статті 8 Закону №3671-VI передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 10 Закону №3671-VI визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону №3671-VI.

Відповідно до статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Пунктом 10 Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» зауважено, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід враховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Пленум Вищого адміністративного суду України звернув увагу та чітко зазначив, що об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При розгляді зазначених справ судам слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що ОСОБА_1 виїхав з Росії 16.01.2017 р. потягом до м.Мінськ, Республіка Білорусь, де перебував з 17.01.2017 р. по 25.01.2017 р., після чого потягом прибув до України. Державний кордон України ОСОБА_1 перетнув на підставі закордонного паспорта 25.01.2017 р.. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував на підставі компетентного дозволу.

Позивач стверджує, що покинув країну походження з політичних причин, а саме: тому, що йому погрожували люди, які мають владу в Росії, через те, що ним подано проти них позов у зв`язку з викраденням його інтелектуальної власності. Заявник має побоювання щодо повернення до країни громадянської належності, оскільки його можуть вбити. Вказав, що не був членом жодної політичної партії, релігійної чи громадянської організації.

Як встановлено посадовою особою ДМС України у висновку від 14.06.2017 р., позивач в анкеті від 21.02.2017 р. зазначив, що покинув країну походження з політичних причин. Позивач у протоколі співбесіди від 28.02.2017 р. повідомив, що на батьківщині йому загрожує отруєння або смерть, крім того, він вважає повернення до РФ небезпечним, оскільки його намагались двічі отруїти: у 2012 та 2016 році, хоча до правоохоронних органів з приводу отруєння він не звертався. Також позивач повідомив, що у 2012 році йому стало відомо про участь американців у виставці в м.Дюссельдорф, на якій вони представили деталь «Раму бокову», виготовлену за технологією заявника. ОСОБА_1 зазначив, що директор Качканарського заводу «Металіст» - ОСОБА_2 шахрайськи способом привласнив собі його технологію.

Водночас, заявник у протоколі співбесіди від 28.02.2017 р. повідомив, що документальне підтвердження наявності прав на технологію отримання рами бокової теліжки вантажного напіввагону у нього відсутнє. Також заявник зазначив, що у період з 2010 по 2011 рік він працював на заводі «Металіст» (директором якого був ОСОБА_2 ) без офіційного працевлаштування, заробітну плату отримував «сірим налом». До заяви не було долучено жодних звітів, креслень, розрахунків випробувань, матеріалів досліджень, які могли б свідчити про певне відношення заявника до процесу винаходу технології.

При цьому, позивач суперечить власним твердженням, зазначивши у протоколі співбесіди від 27.03.2017 р., що технологія ЛГМ («литье по газ моделям») була розроблена американським архітектором у 1956 році, яка має велику кількість плюсів.

Таким чином під час розгляду заяви позивач не зміг довести та обґрунтувати факт існування погроз та власних побоювань бути вбитим у разі повернення до країни громадянської належності. При цьому, у протоколі співбесіди від 28.02.2017 р. у відповідь на запитання стосовно дозволу влади на виїзд із країни постійного проживання, позивач повідомив, що йому ніхто не заборонив, що в свою чергу, підтверджує відсутність переслідувань, існування утисків чи погроз у країні громадянської належності.

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 вже звертався за захистом в інші країну - Фінляндію, з клопотанням надати політичний притулок або статус біженця. Фігурант прожив там більше одного року, після чого йому стало було відмовлено в наданні статусу і депортовано до РФ.

Водночас, під час співбесіди від 28.02.2017 р. позивач повідомив, що в РФ він має машину, гараж, дачу, квартиру в м. Нижньому Тагілі РФ, а також отримує пенсію, вважає своє фінансове становище нормальним, може вільно користуватись та розпоряджатись власним майном, що також свідчить про необґрунтованість побоювань позивача стати жертвою переслідувань та відсутність необхідності у пошуках притулку в інших країнах, маючи безперешкодну можливість перебувати у країні громадянської належності.

Наведене зумовило висновок посадової особи відповідача про суперечливість вищевказаних пояснень позивача, оскільки документально не підтверджені та спростовуються поясненнями ОСОБА_1 у протоколі співбесіди від 27.03.2017 р., де зазначив, що у 2016 році він отримав новий паспорт, на той час у країні походження все було спокійно.

Позивачем на підтвердження своїх доводів до суду також не було надано належних та допустимих доказів.

Аналізуючи вище викладене, суд погоджується із висновком посадової особи відповідача, що твердження ОСОБА_1 стосовно викрадення його інтелектуальної власності носять неоднозначний та непереконливий характер.

Заслуговує на увагу те, що у доводах заявника, наведених у співбесідах від 28.02.2017 року та 27.03.2017 року, не йдеться про будь-які конкретні факти та випадки нанесення йому особисто шкоди та шкоди його здоров`ю, спричиненою працівниками правоохоронних органів чи інших державних органів Російської Федерації.

Отже, враховуючи відсутність будь-яких доказів щодо наявності небезпеки у випадку його повернення до країни походження, інформація, яка повідомлена іноземцем щодо неможливості його перебування у країні походження через побоювання, що йому загрожує отруєння або смерть, є недоведеною, а заява необґрунтованою.

На основі всебічного вивчення матеріалів особової справи гр. Російської Федерації ОСОБА_1 можна зазначити, що заявник не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження.

У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що відсутні обґрунтовані підстави вважати, що позивач може стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи або політичних переконань, чи у зв`язку з поданням ним позову про викрадення його інтелектуальної власності.

Матеріали особової справи позивача носять сумнівний і недостовірний характер, та свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Російської Федерації добровільно, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами та належними доказами не підтверджені.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджені, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачем не надано жодних вагомих відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 ч.1 статті 1 Закону №3671-VI та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.

Підсумовуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення ДМС України від 22.06.2017р. № 264-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 73-74 77-78, 139, 143, 243-246, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України (вул.Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ) про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства, та може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська