Справа № 1.380.2019.004501
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/12199/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

представника позивача Школьної А.В.,

представника відповідача Сільченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року (прийняте у м. Львові суддею Сподарик Н.І.; повний текст складено 15 жовтня 2019 року) в адміністративній справі № 1.380.2019.004501 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУ ПФУ у Львівській області) № 2986 від 19.07.2019 про відмову у призначенні їй пенсії;

- зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області зарахувати їй період роботи з 04.07.2001 по 08.04.2009 на посадах в органах місцевого самоврядування до стажу роботи на посадах державної служби та призначити пенсію відповідно до ст. 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХII «Про державну службу».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року позов задоволено.

27 вересня 2019 року представник позивача подав до Львівського окружного адміністративного суду заяву про ухвалення рішення про стягнення з відповідача понесених витрат на правничу допомогу в сумі 15 000 грн.

Додатковим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року заяву представника позивача про розподіл судових витрат в адміністративній справі задоволено частково.

Стягнуто з ГУ ПФУ у Львівській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 3852 грн.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржило ГУ ПФУ у Львівській області та подало апеляційну скаргу, в якій вказало, що додаткове рішення суду першої інстанції винесене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання розподілу судових витрат, що є підставою для його скасування. Тому просило скасувати додаткове рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд вже здійснив розподіл судових витрат в рішенні від 24 вересня 2019 року. Крім того, суд першої інстанції не врахував позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.01.2019 у справі № 716/155/17 (адміністративне провадження № К/9901/63991/18), де зазначено, що бюджетом Пенсійного фонду України не передбачені кошти на судові витрати. У зв`язку з чим, кошти Пенсійного фонду України можуть використовуватися виключно за їх призначенням.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги із аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. Представник позивача, вважаючи додаткове рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із пунктом третім частини першої статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту першого частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статей 1, 30 Закону України «Про адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як видно з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Марусяк і Партнери» 27 лютого 2019 року укладено договір про надання правової допомоги за № 56/19.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представник позивача подав Акт прийняття-передачі послуг № 24/09/19 від 24.09.2019 щодо надання правничої допомоги у справі № 1.380.2019.004501 за позовом ОСОБА_1 та Розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу у справі № 1.380.2019.004501 за позовом ОСОБА_1 , згідно яких загальна вартість наданої правничої допомоги складає 15 000,00 грн.

Сплата позивачем вказаної суми за надання правничої допомоги підтверджується квитанцією від 20.09.2019 на суму 10 000 грн та квитанцією від 04.09.2019 на суму 5000 грн. В квитанціях зазначено, що призначенням платежу є «оплата правничої допомоги згідно договору про надання правової допомоги № 56/19 ОСОБА_1 »

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною сьомою статті 134 КАС України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем подавався відзив на заяву про розподіл судових витрат, у якому він заперечував проти задоволення цієї заяви. Проте, відповідачем клопотання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу, не подавалось.

Разом з тим, аналізуючи викладене, беручи до уваги положення КАС України, Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», враховуючи що справа незначної складності, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір витрат зазначений адвокатом не є пропорційний до предмету спору так як і час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, а тому розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3852 грн.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції здійснив розподіл судових витрат в рішенні від 24 вересня 2019 року, колегія суддів зазначає, що суд у зазначеному рішенні стягнув з відповідача тільки понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 1536,80 грн.

Разом з тим, в судовому засіданні 24.09.2019, до закінчення судових дебатів, представник позивача заявив клопотання про розподіл судових витрат, понесених позивачем за надання правничої допомоги, що відповідає положенням статті 139 КАС України.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.01.2019 у справі № 716/155/17 (адміністративне провадження № К/9901/63991/18), колегія суддів зазначає, що у вказаній постанові міститься позиція Верховного Суду про те, що витрати на правову допомогу у конкретній адміністративній справі повинні підтверджуватись належними та допустимими доказами.

Дослідивши надані представником позивача докази щодо понесених витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції враховано позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.01.2019 у справі № 716/155/17.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не віднайшла у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 716/155/17 правової позиції про те, що бюджетом Пенсійного фонду України не передбачені кошти на судові витрати, у зв`язку з чим кошти Пенсійного фонду України можуть використовуватися виключно за їх призначенням.

Судом встановлено, що незважаючи на оскарження додаткового рішення, скаржниками не подано жодних заперечень щодо визначеного судом розміру судових витрат та не спростовано співмірність цих витрат.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що судові витрати позивача на професійну правничу допомогу належно підтверджені документами, наявними в матеріалах справи.

А їх розмір у сумі 3852 грн є цілком обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, а також співмірний з виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення заяви.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, додаткове рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційних скарг зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року в адміністративній справі № 1.380.2019.004501 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 26 грудня 2019 року.