Справа № 140/3288/19
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2019-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 року ЛуцькСправа № 140/3288/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Лозовського О.А.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Громадської ради доброчесності, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання протиправним та скасування висновку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Громадської ради доброчесності (далі ГРД, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі ВККСУ, комісія, третя особа) про визнання протиправним та скасування висновку про невідповідність судді Рожищенського районного суду Волинської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженим Громадською радою доброчесності 24.10.2019.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є суддею Рожищенського районного суду Волинської області і відносно нього відповідно до Закону України Про судоустрій і статус суддів Вищою кваліфікаційною комісією суддів України проводилося кваліфікаційне оцінювання. В межах процедури кваліфікаційного оцінювання відповідачем затверджено висновок від 24.10.2019 про невідповідність позивача як судді Рожищенського районного суду Волинської області критеріям доброчесності та професійної етики. Позивач вважає, що оскаржуваний висновок відповідача є безпідставним, необґрунтованим, таким, що містить неправдиві та недостовірні відомості і прийнятий без врахування усіх обставин та вимог чинного законодавства, у зв`язку із чим просить визнати його протиправним та скасувати.

У встановлений судом строк відзиву від відповідача, а також інших заяв, клопотань, пояснень не надійшло, при цьому, копію ухвали про відкриття провадження у справі, а також позовну заяву і додані до неї документи надіслано судом на поштову адресу відповідача - м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9 рекомендованим листом з повідомленням про вручення, а також на електронну адресу ГРД. Проте, зазначений лист повернувся до суду не врученим із відміткою не знайдено за цією адресою, тобто зазначена копія ухвали не була вручена відповідачу з незалежних від суду причин. Відтак, в силу вимог частини шостої статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) слід вважати, що копія ухвали про відкриття провадження у адміністративній справі вручена відповідачу належним чином.

Згідно із частиною шостою статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

ВККСУ 25.11.2019 за вх.№20443/19 подала пояснення на позовну заяву у яких зазначила, що відповідно до пунктів 1, 2 глави 6 розділу II Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 03.11.2016 №143/зп-16 (у редакції рішення Комісії від 13.02.2018 №20/зп-18) (далі - Положення), встановлення відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами Комісії за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання. Показники відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання досліджуються окремо один від одного та в сукупності. Пунктом 11 розділу V Положення встановлено, що рішення про підтвердження відповідності судді займаній посаді ухвалюється в разі отримання суддею мінімально допустимого і більшого бала за результатами іспиту, а також більше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв за умови отримання за кожен з критеріїв бала, більшого за 0.

Відповідно до положень частини третьої статті 85 Закону рішенням Комісії від 12.12.2018 №313/зп-18 запроваджено тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей під час кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді.

ОСОБА_1 пройшов тестування особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей, за результатами якого складено висновок та визначено рівні показників критеріїв особистої, соціальної компетентності, професійної етики та доброчесності; склав анонімне письмове тестування, за результатами якого набрав 76,5 бала, за результатами виконаного практичного завдання 83,5 бала. На етапі складення іспиту суддя загалом набрала 160 балів.

Рішенням Комісії від 29.01.2019 №15/зп-19 затверджено результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді Іспит, складеного 14.08.2018, зокрема, судді Рожищенського районного суду Волинської області Сіліча І.І., якого допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді Дослідження досьє та проведення співбесіди.

25.10.2019 ГРД до Комісії було надано висновок про невідповідність судді Рожищенського районного суду Волинської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджений 24.10.2019.

Під час дослідження досьє судді Сіліча ОСОБА_2 І. Комісією встановлено та обговорено на співбесіді питання ефективності здійснення суддею правосуддя, майнового характеру, задекларованого майна та доходів судді, членів його сім`ї та інше. Комісія дійшла висновку, що пояснення судді ОСОБА_3 .І. є обґрунтованими, надані ним підтверджуючі документи із зазначених питань заслуговують на увагу, а тому відсутні підстави для висновку про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики.

Під час співбесіди з суддею Сілічем І.І. Комісією досліджено та обговорено, зокрема, ту ж інформацію, що міститься у висновку.

Комісія, розглянувши питання про результати кваліфікаційного оцінювання судді Рожищенського районного суду Волинської області Сіліча І.І. зазначила, що за результатами кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді суддя Сіліч І.І. набрав 785 балів, що становить більше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв.

Таким чином, Комісія вирішила визнати суддю Рожищенського районного суду Волинської області Сіліча І.І. таким, що відповідає займаній посаді, та прийняла відповідне рішення від 25.10.2019 №1075/ко-19. Однак це рішення набирає чинності в порядку, визначеному підпунктом 4.10.5 пункту 4.10 розділу IV Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. На сьогодні розгляд питання про підтримку вказаного рішення колегії Комісії, ухваленого у межах процедури кваліфікаційного оцінювання судді Рожищенського районного суду Волинської області Сіліча І.І. на відповідність займаній посаді, відповідно до абзацу третього підпункту 4.10.5 пункту 4.10 розділу IV Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України не відбувся.

Просить врахувати надані пояснення при прийнятті рішення.

Від учасників справи інших заяв по суті справи не надходило.

Дослідивши письмові докази, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що Указом Президента України від 23.12.2005 №1824/2005 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Рожищенського районного суду Волинської області строком на п`ять років (а. с. 14).

Постановою Верховної Ради України №3398-VII від 19.05.2011 ОСОБА_1 обраний на посаду судді Рожищенського районного суду Волинської області безстроково (а. с. 15).

Рішенням ВККСУ від 07.06.2018 призначено кваліфікаційне оцінювання та визначено графік проведення іспитів 2188 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, серед яких суддя Рожищенського районного суду Волинської області Сіліч І.І.

24.10.2019 ВККСУ проведена співбесіда з ОСОБА_1 за результатами дослідження досьє судді у межах кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді.

25.10.2019 ГРД до Комісії було надано висновок «Про невідповідність судді Рожищенського районного суду Волинської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики», який затверджений 24.10.2019 (далі висновок).

З висновку від 24.10.2019 вбачається, що підставами для його прийняття стало те, що:

1) Суддя вчинив дії, які негативно впливають на авторитет правосуддя.

2) Суддя ухвалював рішення на користь певної особи, інакше, ніж в інших випадках. Суддя допускав судову тяганину, зокрема, якщо це призвело до порушення розумних строків з метою надання учаснику справи процесу фактичних переваг, наприклад, уникнути відповідальності.

3) Суддя безпідставно не задекларував своєчасно своє майно, або майно члена сім`ї, що є ліквідним активом.

25.10.2019 Комісія, розглянувши питання про результати кваліфікаційного оцінювання судді Рожищенського районного суду Волинської області ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді, вирішила визнати суддю Рожищенського районного суду Волинської області ОСОБА_4 І.І. таким, що відповідає займаній посаді, та прийняла відповідне рішення від 25.10.2019 №1075/ко-19, вказавши, що рішення набирає чинності відповідно до підпункту 4.10.8 пункту 4.10 розділу IV Регламенту ВККСУ.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

При цьому, спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій. Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Отже, визначальною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним владних управлінських функцій. Водночас, за законом надання правового захисту у порядку адміністративного судочинства правам, свободам, інтересам, що порушені суб`єктом владних повноважень, не пов`язується з обов`язковим віднесенням такого суб`єкта до системи органів державної влади або місцевого самоврядування, а так само не ставиться у залежність від наявності або відсутності у такого суб`єкта владних повноважень статусу юридичної особи.

Так, правовий статус та завдання ГРД визначені статтею 87 Закону України Про судоустрій і статус суддів, відповідно до частини 1 якої ГРД утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Частиною 1 статті 88 Закону України Про судоустрій і статус суддів передбачено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або не підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Згідно з пунктом 16 частини 4 статті 85 названого Закону суддівське досьє має містити висновок ГРД (у разі його наявності).

З аналізу змісту вказаних норм видно, що на ГРД покладено функцію щодо участі у проведенні кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Тобто, відповідач у зазначений спосіб приймає участь у формуванні суддівського корпусу, впливає на суддівську кар`єру та наділений з цією метою відповідними владними повноваженнями, а тому, за висновком суду, є іншим суб`єктом при здійсненні владних управлінських функцій на підставі законодавства і, відповідно, є суб`єктом владних повноважень у розумінні пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України та належним відповідачем за даним адміністративним позовом.

Також варто відмітити, що за сферою правового регулювання Закон України Про судоустрій і статус суддів визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, тобто містить норми саме публічного права.

Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Висновок ГРД, затверджений відповідним рішенням, як одностороннє владне волевиявлення, є обов`язковими для розгляду іншим суб`єктом, зокрема, Комісією, стосується прав та інтересів конкретно визначеної особи та, відповідно, є правовим актом індивідуальної дії, на підставі якого виникають публічно-правові відносини.

Отже, процес надання для Комісії висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, містить усі ознаки владної управлінської діяльності, на основі закону, з огляду на що прийнятий відповідачем висновок, як акт індивідуальної дії з правовими наслідками для позивача, має відповідати критеріям, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім того, суд вважає, що даний спір стосується проходження позивачем публічної служби.

Враховуючи, що складання та надання висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, який за своєю суттю є актом індивідуальної дії, є здійсненням владних управлінських функцій та стосується проходження позивачем публічної служби, а також зважаючи на те, що спірний висновок ГРД безпосередньо стосується прав та законних інтересів позивача, які вона вважає порушеними, даний спір є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами КАС України.

Згідно з частиною 1 статті 87 Закону України Про судоустрій і статус суддів ГРД утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Відповідно до частини 6 статті 87 вказаного Закону Громадська рада доброчесності: 1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 2) надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 3) надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; 4) делегує уповноваженого представника для участі у засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді); 5) має право створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.

Абзацом 2 частини третьої статті 88 Закону України Про судоустрій і статус суддів передбачено якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Статтею 2 Регламенту ГРД передбачено, що завданням Ради як інструменту громадськості, що встановлений Законом України Про судоустрій і статус суддів, є утвердження доброчесності та високих стандартів професійної етики у суддівському корпусі. З цією метою Рада сприяє Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання шляхом надання інформації про них або висновків про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) цим критеріям.

Підпунктом 4.10.1 пункту 4.10 Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженим Рішенням ВККСУ 13.10.2016 № 81/зп-16 (далі Регламент ВККСУ) передбачено, що інформація щодо судді (кандидата на посаду судді) (далі - інформація) або висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності (далі - висновок) надається до Комісії Громадською радою доброчесності не пізніше ніж за 10 днів до визначеної Комісією дати засідання з проведення співбесіди стосовно такого судді (кандидата на посаду судді) (далі - співбесіда). Інформація або висновок подаються до Комісії у паперовій або електронній формі безпосередньо чи за допомогою засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію подання документів. Приймання Комісією інформації або висновку завершується о 18 год. 00 хв. (о 24 год. 00 хв. у разі направлення електронною поштою) дня, який передує першому з 10 днів до визначеної Комісією дати проведення співбесіди. Інформація або висновок вважаються поданими, якщо отримані Комісією у строк, визначений абзацом третім цього пункту. У разі недотримання Громадською радою доброчесності строку, визначеного абзацом третім цього пункту, питання щодо розгляду матеріалів, вирішується Комісією у складі колегії під час проведення засідання, про що ухвалюється протокольне рішення. Висновок, що надійшов після початку засідання з проведення співбесіди, Комісією не розглядається.

Відповідно до підпункту 4.10.2 пункту 4.10 Регламенту ВККСУ суддя (кандидат на посаду судді) має бути ознайомлений Громадською радою доброчесності з інформацією, що може свідчити про невідповідність його критеріям професійної етики та доброчесності (далі - інформація негативного характеру) або висновком, та має право надати Громадській раді доброчесності відповідні пояснення.

Згідно з частинами 1, 2 статті 19 Регламенту ГРД за результатами аналізу та (або) перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності, якщо визнає: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади. У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

Про необхідність надання саме обґрунтованого висновку йдеться також і у Висновку Ради Європи від 10.04.2017 щодо Регламенту ГРД (п. 3.4), а саме: усі рішення судової ради про призначення, просування по службі, оцінку, дисциплінарну відповідальність та будь-які інші рішення, що стосуються кар`єри суддів, повинні бути обґрунтованими, що кореспондується з вимогами, встановленими у частині 2 статті 2 КАС України.

Суд звертає увагу, що поняття "доброчесність" чинним законодавством не визначене, а тому є оціночним поняттям, на чому зауважено також і у згаданому Висновку Ради Європи щодо ГРД, а також у Звіті Ради Європи та Асоціації правників України про результати моніторингу діяльності ГРД в контексті стандартів і рекомендацій Ради Європи.

Як вбачається з наведених норм Закону України Про судоустрій і статус суддів та Регламенту ГРД, обсяг оцінювання, що здійснюється ГРД, обмежується питаннями професійної етики та доброчесності суддів (кандидатів на посаду судді).

Поряд з цим, відповідно до пункту 11 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді), показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС України від 03.11.2016 №143/зп-16, відповідність кандидата на посаду судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

11.1. Достовірність відомостей, зазначених кандидатом на посаду судді у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларації про доходи від професійної діяльності для самозайнятої особи, фізичної особи - підприємця.

11.2. Достовірність відомостей, зазначених кандидатом на посаду судді у декларації родинних зв`язків та декларації доброчесності, а також інших документах, поданих кандидатом.

11.3. Наявність інформації про вчинення кандидатом на посаду судді проступків або правопорушень, які свідчать про його недоброчесність, а також фактів притягнення його до відповідальності.

11.4. Наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя.

11.5. Відповідність витрат і майна кандидата на посаду судді та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам.

11.6. Дотримання кандидатом на посаду судді законодавства, що регулює його професійну діяльність.

11.7. Надання адвокатом (патентним повіреним) правової допомоги з питань, які відповідають рівню його компетенції.

11.8. Чесність і сумлінність при здійсненні професійної діяльності.

11.9. Інші дані, які можуть вказувати про відповідність кандидата на посаду судді критерію доброчесності.

Ці показники оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься у досьє кандидата на посаду судді, зокрема:

1) інформації та документів, наданих кандидатом на посаду судді, та будь-якої іншої інформації, яка міститься у досьє кандидата на посаду судді;

2) інформації, наданої центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, органом державного фінансового контролю в Україні, іншими органами державної влади, установами та організаціями;

3) декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;

4) декларації родинних зв`язків та декларації доброчесності кандидата на посаду судді;

5) результатів повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (у разі її проведення);

6) висновку Громадської ради доброчесності (за наявності);

7) іншої інформації, що включена до досьє кандидата на посаду судді.

Відповідність кандидата на посаду судді критерію професійної етики оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

10.1. Відповідність витрат і майна кандидата на посаду судді та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам.

10.2. Відповідність кандидата на посаду судді вимогам законодавства у сфері запобігання корупції.

10.3. Для науковців:

10.3.1. Дотримання норм та принципів, що визначають моральну поведінку вченого, його відповідальність перед суспільством, а також дотримання норм та принципів Етичного кодексу ученого України.

10.4. Для адвокатів:

10.4.1. Дотримання принципів та засад здійснення адвокатської діяльності щодо високих етичних стандартів поведінки та дотримання адвокатами особливих деонтологічних вимог і правил, визначених Правилами адвокатської етики.

10.5. Наявність фактів притягнення кандидата на посаду судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про неетичність його поведінки.

10.6. Інша інформація, що міститься у досьє кандидата на посаду судді.

Ці показники оцінюються за результатами дослідження інформації, яка міститься у досьє кандидата на посаду судді, та співбесіди.

Отже, будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень, зокрема й висновок ГРД, має бути обґрунтованим, ґрунтуватись на достовірних обставинах та підтверджуватись відповідними доказами.

Оцінюючи висновок ГРД на предмет його обґрунтованості по суті висвітлених у ньому питань, суд звертає увагу на таке.

Підставою для висновку про невідповідність ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики ГРД зазначила про виявлення нею таких даних: 3) суддя безпідставно не задекларував своєчасно своє майно, або майно члена сім`ї, що є ліквідним активом.

1) Суддя вчинив дії, які негативно впливають на авторитет правосуддя (підпункт 3.14 пункту 3 Індикаторів визначення невідповідності суддів (кандидатів на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, затверджених рішенням Громадської ради доброчесності від 11.01.2019).

Такими фактами на думку відповідача є:

1. Відповідно до досьє (с. 105), суддя є головою суду з 26.07.2011 та обіймає цю посаду без будь-яких перерв чотири рази поспіль.

Відповідно до принципу, втіленого у законодавстві, зайняття адміністративної посади повинно обмежуватися двома строками поспіль. Після 2014 року реалізація цього принципу стала однією з необхідних умов відновлення довіри до судової влади. На переконання відповідача, призначення (обрання) судді головою суду 4 рази поспіль є порушенням правила про обрання на адміністративну посаду «не більше двох строків поспіль» (стаття 20 Закону України Про судоустрій і статус суддів), яке слід розуміти так, що суддя не може обіймати одну й ту саму адміністративну посаду в суді більше як два строки послідовно один за одним, незалежно від того, коли і за яким законом його було обрано (призначено) на цю посаду. До послідовного зайняття адміністративної посади потрібно відносити і випадки припинення повноважень на адміністративній посаді і обрання на цю посаду знову через деякий час за умови, що протягом цього часу зазначену посаду не обіймала інша особа.

Збереження посади голови суду при величезному суспільному запиті на оновлення судової влади негативно впливає на довіру суспільства до судової влади і може свідчити, що суддя докладає недостатньо зусиль до того, щоб на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини його поведінка була бездоганною (стаття 3 Кодексу суддівської етики).

Відповідач звертає увагу, що така ж позиція підтримана Вищою кваліфікаційною комісією суддів (ВККС). Зокрема у рішенні колегії ВККС від 11.02.2019 №189/вс-19 щодо кандидата на посаду судді Верховного Суду Шаповала ОСОБА_5 вказано таке: «Комісія критично оцінює пояснення кандидата, оскільки норми законодавства, що регулювали та регулюють порядок обрання суддів на адміністративні посади та звільнення з цих посад, установлюють що суддя не може займати більше як два строки поспіль одну адміністративну посаду у відповідному суді. Кодекс суддівської етики зобов`язує суддю, який перебуває на адміністративній посаді в суді утримуватись від поведінки, дій або- висловлювань, які можуть призвести до сумнівів у єдиному статусі суддів і в те, що професійні судді здійснюють колективне вирішення питань організації роботи суду (стаття 13 Кодексу суддівської етики). Аналіз наведених норм свідчить, що обмеження права перебування на одній адміністративній посаді більш ніж два строки поспіль направлено на забезпечення єдиного статусу судді та усунення навіть теоретичної можливості зловживань з боку суддів, які займають адміністративні посади. У свою чергу, особа у статусі судді зобов`язана дотримуватись правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів».

2) Суддя ухвалював рішення на користь певної особи, інакше, ніж в інших випадках. Суддя допускав судову тяганину, зокрема, якщо це призвело до порушення розумних строків з метою надання учаснику справи процесу фактичних переваг, наприклад, уникнути відповідальності (підпункт 2.1 п. 2, підпункт 6.3 п. 6 Індикаторів визначення невідповідності суддів (кандидатів на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, затверджених рішенням Громадської ради доброчесності від 11.01.2019).

Такими фактами на думку відповідача є:

Проаналізувавши практику судді у справах за ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), де йшлося про притягнення водіїв до відповідальності за керування транспортним засобом у стані сп`яніння (понад 500 рішень), Громадська рада доброчесності виявила, що суддя єдиний в суді спеціалізується на розгляді цих справ. Він здебільшого застосовував суворі стягнення за такий проступок: щонайменше штраф у розмірі 10 200 грн з позбавленням водійських прав на 1 рік (без позбавлення - якщо особа таких прав не мала); і суворіші стягнення, якщо були обставини, шо обтяжували відповідальність (наприклад, неодноразове вчинення таких порушень). Обрання виду стягнення суддя вмотивовував у такий спосіб (див., наприклад, постанови №83623458. 83623454. 84287603 та багато інших):

«ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч.1 cт. 130 КУпАП і відносно нього слід обрати адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.

Разом з тим, обираючи вид та розмір адміністративного стягнення, суд враховує характер вчиненого правопорушення, яке є грубим порушенням Правил дорожнього руху, ступінь вини ОСОБА_1 , майновий стан, а також обставини, що обтяжують та пом`якшують відповідальність".

Водночас виявлено понад 70 таких справ, які суддя закрив. Більшість з них через закінчення строків давності (див., наприклад, постанови №82316810. 82949382. 62703180 та багато інших) або з передачею справи на розгляд громадській організації або трудовому колективу (див. постанови №81730136. 81578337. 81020659. 83849417. 72046632 та багато інших).

Зокрема, у справі С.О. Лавринюка правопорушення було вчинено 05.03.2019, авторозподіл здійснено на суддю 13.03.2019, а справу суддя розглянув 10.06.2019 і провадження у ній закрив, бо за 5 днів перед тим закінчився строк притягнення до відповідальності. У постанові не наведено жодні поважні причини пропушення суддею строку.

У справі О.В. Козака, який вже притягався до відповідальності за аналогічний проступок, правопорушення було вчинено 09.04.2019, авторозподіл здійснено на суддю 18.04.2019, а справу суддя розглянув 10.07.2019 і провадження у ній закрив, бо напередодні закінчився строк притягнення до відповідальності. У постанові не наведено жодні поважні причини пропущення суддею строку. Більше того, якщо тримісячний. строк відраховувати з наступного дня після відповідної події, згідно із загально прийнятими процесуальними правилами, то 10.07.2019 особу ще можна було притягнуту до відповідальності.

Поведінка судді у цих справах відрізняється, наприклад, від поведінки у справі того ж часового періоду, де порушення було вчинено 17.02.2019, справа надійшла до суду 19.02.2019, суд чотири рази призначав судові засідання, але порушник не прибував, і на п`ятому 15.05.2019 суд розглянув справу і притягнув його до відповідальності (№81729890). Тобто в цій справі, на відміну від попередньої, суддя вживав заходи для її своєчасного розгляду.

Тобто суддя без поважних причин порушував розумні строки розгляду окремих справ щодо водіїв, визнаних винними у керуванні автомобілями у стані сп`яніння, що призвело до уникнення ними відповідальності за тяжкі порушення у зв`язку із закінченням строків. Під кутом зору зовнішнього поінформованого спостерігача, такі дії судді можуть видаватись навмисними і такими, що підривають довіру до суду.

Так само, зважаючи на тяжкість порушень, виглядає дивним, під кутом зору стороннього спостерігача, звільнення деяких осіб від відповідальності у зв`язку з передачею справи на розгляд трудового колективу чи громадської організації.

3. Суддя безпідставно не задекларувала своєчасно своє майно чи членів сім`ї, що є ліквідним активом, дохід, або значно занизила його обсяг і/або вартість, або безпідставно не подала інформацію для декларування членом сім`ї (підпункт 4.6 п. 4 Індикаторів визначення невідповідності суддів (кандидатів на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, затверджених рішенням Громадської ради доброчесності від 11.01.2019).

Такими фактами на думку відповідача є:

3.1. Згідно з даними суддівського досьє, дружині судді, починаючи з 25.07.2006 на праві власності належить споруда кошари загальною площею 201,5 кв. м у селі Зміїнець Луцького району Волинської області. Водночас у паперових деклараціях за 2012-2015 роки (с. 381-420 досьє) та щорічних електронних деклараціях за 2015-2018 роки суддя не декларував зазначену споруду.

3.2. Згідно з даними суддівського досьє, дружині судді, починаючи з 29.01.2007, на праві спільної власності на території Маяківської сільської ради Луцького району Волинської області належить земельна ділянка загальною площею 1,3066 га. Водночас у паперових деклараціях за 2012-2015 роки (с. 381-420 досьє) та щорічних електронних деклараціях за 2015-2018 роки суддя не декларував зазначену земельну ділянку.

3.3. У і щорічних деклараціях за 2015. 2016 роки дочкам судді Анні та Любові, починаючи з 21.05.2005, належав житловий будинок загальною площею 264 кв м у селі Зміїнець Луцького району Волинської області.

У щорічній декларації за 2017 рік суддя вказав, що зазначений житловий будинок належить йому на праві безоплатного користування, починаючи з 26.12.2017, власник - громадянка ОСОБА_6 . Крім того, задекларував, що його дочка ОСОБА_7 отримала дохід від громадянки ОСОБА_6 за відчуження нерухомого майна в розмірі 417 275 грн.

Водночас, за матеріалами досьє, громадянка ОСОБА_6 придбала 26.12.2017 у дочки судді Анни ? житлового будинку, решта залишилась у власності Любові. Це потребує пояснення судді з наданням письмових доказів відчуження обох частин житлового будинку.

3.4. Суддя у деклараціях за 2012-2015 роки (с. 381-420 досьє) та щорічних деклараціях за 2015, 2016 роки не задекларував жодного об`єкта нерухомого майна, у якому саме він проживав з дружиною. Те саме стосується і 2018 року, хоча можна припустити, що в 2018 році для проживання використовувались задекларовані об`єкти незавершеного будівництва.

Суд не погоджується з такими висновками відповідача, з огляду на наступне.

Щодо даних зазначених у пункті 1 спірного Висновку, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 чотири рази призначався/обирався на посаду голови Рожищенського районного суду Волинської області - 26.07.2011, 29.04.2014, 08.07.2015, 06.07.2017.

При цьому суд зазначає, що вказані призначення/обрання головою суду здійснювалось на підставі норм різних законів: Закону України «Про судоустрій» від 07.02.2002 №3018-ІІІ (втратив чинність 03.08.2010); Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI; Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII.

Оскільки норми нового закону не мають зворотної дії в часі, тому обрання голови суду за нормами нового закону не може розцінюватись як другий строк поспіль.

Вказана позиція висловлена також в Рішенні Ради судців України «Щодо нового порядку обрання судців на адміністративні посади» від 02.04.2015 № 34, де зазначено, що особи, які були призначені на адміністративні посади відповідно до законодавства, що діяло раніше, є такими, що можуть бути обраними на адміністративну посаду в суді і обіймати її два строки поспіль. У ці строки не враховується строк попереднього перебування на адміністративній посаді.

На думку суду, враховуючи зазначені обставини, позивачем не було порушено вимог статті 20 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та норм Кодексу суддівської етики.

На думку суду, відповідач намагається трактувати норми чинного законодавства на власний розсуд, щоне входить до його повноважень.

Частиною другою статті 20 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII встановлено, що голова місцевого суду, його заступник, голова апеляційного суду, його заступники, голова вищого спеціалізованого суду, його заступники обираються на посади зборами суддів відповідного суду з числа суддів цього суду.

Статтею 13 Кодексу суддівської етики встановлено, що суддя, що перебуває на адміністративній посаді в суді, повинен утримуватися від поведінки, дій або висловлювань, які можуть призвести до виникнення сумнівів у єдиному статусі суддів і в те, що професійні судді здійснюють колективне вирішення питань організації роботи суду.

Відповідно до зазначених норм обрання голови суду здійснюється зборами суддів відповідного суду. Вибори проводяться із дотриманням процедури, а голосування за кандидатів є таємним. Обрання на адміністративну посаду судді зборами суддів, фактично засвідчує можливість такої особи належно виконувати покладені на неї обов`язки та довіру колективу.

Аналіз зазначених норм законодавства дає суду підстави стверджувати, що сам по собі факт перебування особи на адміністративній посаді чотири строки поспіль не може свідчити про порушення норм законодавства та суддівської етики.

У своєму висновку відповідач лише констатує факт перебування позивача на адміністративній посаді та норми законодавства.

Однак, суд зазначає, що у висновку жодним чином не обґрунтовано в чому саме полягав негативний вплив чи негативні наслідки для авторитету правосуддя зайняття позивачем посади голови суду більше двох строків поспіль, як це передбачено підпунктом 3.14 пункту 3 Індикаторів, в чому є порушення статті 20 Закону та статті 13 Кодексу суддівської етики.

Щодо даних зазначених у пункті 2 спірного Висновку та надаючи оцінку вказаному, суд зазначає наступне.

Як слідує з матеріалів справи, при розгляді суддею Сілічем І.І. справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 130 КУпАП, останнім дотримано вимоги матеріального та процесуального законодавства.

Крім того, суд звертає увагу, що при звільненні особи від адміністративної відповідальності з передачею матеріалів на розгляд громадській організації чи трудовому колективу, суддею дотримані усі норми чинного законодавства, оскільки такий порядок передбачений статтею 211 КУпАП.

Як зазначає позивач, рішення про закриття справ про адміністративні правопорушення, в зв`язку з закінченням строків накладення адміністративних стягнень, передбачених ст.38 КУпАП вмотивовані, наведені вагомі причини, що призвели до порушення таких строків, а саме: перебування правопорушника на лікуванні, залучення до розгляду справи адвокатів, заявлення клопотань про ознайомлення з матеріалами справи, викликом в судове засідання свідків, що є правом особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. При цьому зазначені постанови суду набрали законної сили, не змінені і не скасовані.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Конституційний Суд України в абзаці 1 підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення від 01.12.2004 №19-рп/2004 зауважив, що незалежність суддів полягає передусім у їхній самостійності, непов`язаності при здійсненні правосуддя будь-якими обставинами та іншою, крім закону, волею.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 11.03.2011 №2-рп/2011 давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи можуть тільки суди апеляційної і касаційної інстанцій при перегляді судових рішень.

Згідно з пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 №8 «Про незалежність судової влади» відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, у межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Такий підхід повністю узгоджується із міжнародними стандартами.

Відповідно до пункту 5 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи 17.11.2010 на 1098 засіданні заступників міністрів, судді повинні мати необмежену свободу щодо неупередженого розгляду справ відповідно до законодавства та власного розуміння фактів.

У названих Рекомендаціях також зазначено, що судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду (пункт 70). Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66).

Принципом І (2) (а)(і) Рекомендації №(94) 12 «Незалежність, дієвість та роль суддів», ухваленої 13.10.1994 Комітетом Міністрів Ради Європи на 518 засіданні заступників міністрів, передбачено, що рішення суддів не повинні переглядатись інакше, ніж через визначену законом процедуру апеляцій.

Відповідно до Висновку Першої експертної комісії Міжнародної Асоціації Суддів (2000) «Незалежність судді у його власному суді» суттєвою умовою незалежності судді є неможливість зміни рішення судді ніким, крім іншого судді в процесі апеляції, коли це прямо передбачено законом. Будь-які процедури контролю за якістю рішень, що проводяться самими суддями чи представниками інших гілок влади не можуть бути використані замість апеляції, або здаватися такими, що замінюють апеляцію, оскільки це відкриває шлях для прямого впливу на суддів.

Аналогічні положення знайшли своє відображення в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» зазначено, що рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження (пункт 80).

Враховуючи вищевикладене, суд констатує, що ГРД не наділена законом повноваженнями оцінювати законність та обґрунтованість судового рішення.

Суд звертає увагу на ту обставину, що Громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання. Однак в її повноваження не входить перевірка судових рішень на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Також суд звертає увагу на ту обставину, що відповідно до частини третьої статті 126 Конституції України суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

У даному випадку такі обставини у діях судді відсутні.

Щодо даних зазначених у пункті 3 спірного Висновку, суд зазначає таке.

У спірному висновку ГРД зазначено, що дружині позивача, починаючи з 25.07.2006 на праві власності належить споруда кошари в с.Зміїнець Луцького району Волинської області, проте у паперових деклараціях за 2012-2015 роки та щорічних електронних деклараціях за 2015-2018 роки дане майно не задеклароване.

Проте, як стверджує позивач, ця інформація є недостовірною, так як про споруду кошари та земельної ділянки на якій вона знаходилась, площею 1,3066 га, ОСОБА_1 дізнався в 2019 році при ознайомленні з матеріалами суддівського досьє, а саме з довідки НАБУ.

Стверджує, що з 2005 року по 2007 рік не проживав з дружиною. Крім того, дане приміщення кошари, відразу після його придбання дружиною, в тому ж році, було демонтоване, а земельна ділянка в 2007 році була подарована дружиною своїй матері, яка у 2008 році відчужила її ОСОБА_8 .

Вказані обставини підтверджуються довідкою Колківської селищної ради Маневицького району Волинської області від 10.07.2019 (а. с. 21); довідкою Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» №4286-1 від 18.07.2019 (а. с. 23); довідкою Маяківської сільської ради Луцького району Волинської області №2040 від 16.07.2019 (а. с. 22); договором дарування земельної ділянки від 15.07.2008 (а. с. 24); довідкою приватного підприємця від 16.10.2019 про демонтаж споруди кошари (а. с. 20).

Крім того, з пояснень позивача слідує, що з 2004 року по 2017 рік ОСОБА_1 з дружиною ОСОБА_9 та дітьми ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 прожили в житловому будинку площею 264 кв.м в АДРЕСА_1 . Даний будинок був подарований в рівних частинах ОСОБА_13 (мамою тещі) дітям ОСОБА_10 та ОСОБА_11 У 2017 році даний житловий будинок та земельна ділянка площею 0,10 га були продані за 834 550,00 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.12.2017 (а. с. 25-26).

Статтею 46 Закону України Про запобігання корупції визначено повний перелік інформації, що зазначається в декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Так, зокрема, відповідно до пунктів 1-3 частини першої цієї статті у декларації зазначаються відомості про:

1) прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків суб`єкта декларування та членів його сім`ї, зареєстроване місце проживання, а також місце фактичного проживання або поштову адресу, на яку суб`єкту декларування Національним агентством може бути надіслано кореспонденцію, місце роботи (проходження служби) або місце майбутньої роботи (проходження служби), займану посаду, або посаду, на яку претендує, та категорію посади (якщо така є) суб`єкта декларування.

2) об`єкти нерухомості, що належать суб`єкту декларування та членам його сім`ї на праві приватної власності, включаючи спільну власність, або знаходяться у них в оренді чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право. Такі відомості включають:

а) дані щодо виду, характеристики майна, місцезнаходження, дату набуття майна у власність, оренду або інше право користування, вартість майна на дату набуття його у власність, володіння або користування;

б) у разі якщо нерухоме майно перебуває у спільній власності, про усіх співвласників такого майна вказуються відомості, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. У разі якщо нерухоме майно перебуває в оренді або на іншому праві користування, про власника такого майна також вказуються відомості, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;

3) цінне рухоме майно, вартість якого перевищує 100 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року, що належить суб`єкту декларування або членам його сім`ї на праві приватної власності, у тому числі спільної власності, або перебуває в її володінні або користуванні незалежно від форми правочину, внаслідок якого набуте таке право. Такі відомості включають:

а) дані щодо виду майна, характеристики майна, дату набуття його у власність, володіння або користування, вартість майна на дату його набуття у власність, володіння або користування;

б) дані щодо транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, а також щодо їх марки та моделі, року випуску, ідентифікаційного номера (за наявності). Відомості про транспортні засоби та інші самохідні машини і механізми зазначаються незалежно від їх вартості;

в) у разі якщо рухоме майно перебуває у спільній власності, про усіх співвласників такого майна також вказуються відомості, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. У разі якщо рухоме майно перебуває у володінні або користуванні, про власників такого майна також вказуються відомості, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

З врахуванням встановлених обставин справи, які підтверджуються належними письмовими доказами, суд вважає, що позивачем при заповненні декларацій за 2015-2018 роки повністю дотримано вимог Закону України Про запобігання корупції, в тому числі у розділі Об`єкти нерухомості, а тому правових підстав стверджувати про те, що суддя не пояснила переконливо джерела походження ліквідного майна, витрат, отриманих благ своїх чи членів сім`ї, у відповідача не було.

Статтею 56 Закону України Про судоустрій і статус суддів визначено вичерпний перелік обов`язків судді.

Так, згідно з пунктами 7, 10 частини сьомої цієї статті суддя зобов`язаний: подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування; підтверджувати законність джерела походження майна у зв`язку з проходженням кваліфікаційного оцінювання або в порядку дисциплінарного провадження щодо судді, якщо обставини, що можуть мати наслідком притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, викликають сумнів у законності джерела походження майна або доброчесності поведінки судді.

Таким чином, системний аналіз статті 56 Закону України Про судоустрій і статус суддів та Закону України Про запобігання корупції вказує на необхідність надання інформації стосовно самого судді, який має бути обізнаним відносно себе та передбачає вжиття при цьому розумних заходів щодо отримання відомостей про членів сім`ї. Обов`язку щодо збору та надання інформації стосовно майнового стану близьких осіб законодавство не встановлює.

Згідно з статтями 3, 28 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності.

Відповідно до частин першої та другої статті 32 Конституції Україні ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

У рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України зазначено, що аналізуючи питання щодо поширення інформації про сімейне життя особи, яка займає посаду, пов`язану із здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, Конституційний Суд України, враховує, що така інформація зазвичай стосується не лише цієї особи, а й інших осіб, зокрема, членів її сім`ї, яким Конституція України гарантує право на невтручання в їх особисте і сімейне життя, крім випадків, визначених законом. Тому, поширення даних про таких фізичних осіб - членів сім`ї, що можуть стати відомими в результаті поширення інформації про саму посадову особу, крім випадків визначених законом, може призвести до порушення їх конституційних прав, зашкодити гідності, честі, діловій репутації тощо.

Застереження щодо недопущення порушення конституційних прав членів сімей посадових осіб Конституційний Суд України висловив у рішенні від 06.10.2010 № 21-рп/2010 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень Законів України Про засади запобігання та протидії корупції, Про відповідальність юридичних осіб за вчинення корупційних правопорушень, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за корупційні правопорушення (справа про корупційні правопорушення та введення в дію антикорупційних законів).

Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, дійшов висновку, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події га явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Положення частини першої статті 32 та частин третьої статті 34 Конституції України перебувають у системному взаємозв`язку і передбачають як недопустимість порушення прав людини на недоторканість особистого та сімейного життя, так і реалізацію особою права на вільне зберігання, використання і поширення інформації.

Хоча відповідач і наділений правом за результатами аналізу та/або перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді), приймати висновок щодо невідповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та/або доброчесності, проте такий висновок не повинен ґрунтуватися на припущеннях або на інформації із сумнівних джерел без належної перевірки, а має бути вмотивованим та ґрунтуватися на достовірній інформації.

На думку суду, оскаржуваний висновок ГРД базується на не перевірених, недостовірних даних, які стали підставою для негативного оцінювання судді, і викликали сумнів у його правомірності в цілому.

Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, судової практики Європейського суду з прав людини та обставин справи, суд дійшов висновку, що необхідним для прийняття ГРД висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики є визнання ГРД достовірною інформації, яка є достатньою для такого висновку, або наявність обґрунтованого сумніву щодо доброчесності та професійної етики особи, що має ґрунтуватись на чітких, формалізованих та об`єктивних критеріях такого визнання (оцінювання) і повинно підтверджуватися достатньою і достовірною інформацією.

Таким чином, згідно з положеннями статті 87 Закону України Про судоустрій і статус суддів та статті 19 Регламенту ГРД, висновки ГРД повинні бути обґрунтованими, а викладені в них обставини - достовірно підтвердженими. Лише належно обґрунтовані висновки (із чітким викладенням фактів і доказів, а також оцінка доказів з ретельним віднесенням факту до відповідної категорії) дають основу для висновку про недоброчесність. Належно обґрунтовані висновки мають містити мінімальні складові (правову підставу, встановлені факти, оцінку доказів, віднесення факту до відповідної категорії тощо) та слугують основою для правильного та справедливого рішення. Окрім того, лише належно викладені рішення можуть бути основою для формування практики визнання поведінки недоброчесною та такою, що порушує правила етики судді.

Водночас, ГРД під час складання своїх рішень, не повинна перебирати на себе компетенцію інших органів влади в частині встановлення фактів, що згідно з нормами чинного законодавства України прямо не належать до компетенції ГРД, а віднесені до компетенції інших органів держави, зокрема, наводити висновки щодо достатності підстав вважати встановленими відповідні обставини, у разі відсутності рішення такого компетентного органу, прийнятого у визначеному чинним законодавством України порядку

Підсумовуючи викладене у сукупності, суд вважає, що викладені в оскаржуваному висновку доводи ГРД не є достатніми для висновку про наявність обґрунтованого сумніву чи можливість виникнення обґрунтованого сумніву щодо відповідності позивача критерію доброчесності чи професійної етики.

Суд також звертає увагу, що оскаржуваний Висновок не містить в собі інформації, передбаченої підпунктом 6, а також, додатки не містять пояснень судді, як це передбачено підпунктом 8 пункту 4.10.3. Регламенту ВККС, що суперечить частині другій статті 19 Конституції України, згідно якої органи державної влади та органи місцевою самоврядування. їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 4.10 розділу IV Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 13.10.2016 №81/зп-16, визначено порядок розгляду Комісією інформації щодо судді (кандидата на посаду судді), висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, наданих громадською радою доброчесності.

Відповідно до положень підпункту 4.10.3 зазначеного пункту, інформація або висновок мають бути підписані усіма членами Громадської ради доброчесності, які брали участь в ухваленні рішення про надання Комісії інформації або висновку.

До інформації або висновку додається витяг з протоколу із зазначенням результатів голосування щодо їх надання Комісії.

У разі недотримання Громадською радою доброчесності зазначених вимог Комісія у складі колегії може ухвалити рішення про залишення без розгляду такої інформації або висновку.

Відповідно до частини шостої статті 87 Закону України «Про судоустрій та статус суд дів» Громадська рада доброчесності надає Вищій кваліфікаційній комісії судців України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судці) та за наявності відповідних підстав, висновок про невідповідність судді (кандидата па посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судці або до суддівського досьє.

Згідно з пунктом 4.1 розділу IV Порядку формування і веденим суддівського досьє, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 15.11.2016 №150-зп-16, до повноважень секретаріату Комісії віднесено ведення суддівського досьє.

Пунктом 4.20 розділу IV зазначеного Порядку передбачено, що висновок Громадської ради доброчесності підлягає включенню до суддівського досьє невідкладно після його надходження до Комісії.

Проте, в порушення імперативної вимоги щодо підписання висновку про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики всіма членами ГРД які брали участь у голосуванні, оскаржуваний висновок містить лише електронний цифровий підпис координатора ГРД.

Відтак, вищевказаний висновок не множна вважати таким, який прийнятий та затверджений відповідно до вимог Регламенту ВККС.

Протокол, який був наданий Комісії ВККС є протоколом електронного голосування щодо затвердження рішення про надання інформації.

При опрацюванні відповідних файлів секретаріатом Комісії та роздрукуванні зазначеного файлу по кожному судді для формування суддівського досьє протокол (витяг з протоколу) друкується окремим документом.

Таким чином, ГРД, як суб`єкт владних повноважень, не дотрималась вказаних вимог Конституції України, Закону №1402-VIII та Регламенту ВВКС, вчинивши порушення процедури прийняття оскаржуваного Висновку, що додатково до вищенаведеного свідчить про його протиправність.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується поясненнями представника Комісії, висновок складено та подано до Комісії без дотримання вимог Регламенту Комісії, а саме: не дотримано строку подання висновку до Комісії, висновок ГРД зареєстровано за день до проведення співбесіди (24.10.2019), а не за 10 днів; не зазначено інформації щодо пояснень судді, відмови від їх надання, мотивів та підстав їх врахування або відхилення, відомостей щодо можливості судді ознайомитись з висновком.

При цьому, з самого висновку від 10.10.2019 вбачається, що ГРД не змогла забезпечити право судді на відповідь до початку її співбесіди з Комісією.

Ненадання можливості позивачу надати пояснення щодо питань, які зазначені у висновку ГРД, на переконання суду, свідчить про неповне отримання інформації, використання її без належної перевірки.

Статтею 20 Регламенту ГРД передбачено, що член Ради, отримавши завдання щодо збору, перевірки та аналізу інформації про суддю або з власної ініціативи проводить збір такої інформації.

З метою збору інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради:

1) організовує пошук інформації на інформаційному порталі Ради, в інших джерелах в Інтернеті;

2) організовує пошук інформації у кореспонденції Ради;

3) організовує пошук інформації у відкритих державних реєстрах;

4) здійснює інші дії відповідно до рекомендованого алгоритму збору, перевірки та аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді), а також додаткові дії, які вважає необхідними (частина друга статті 20 Регламенту ГРД).

Наведене свідчить про те, що перелік дій членів ГРД під час збирання інформації відносно судді не є вичерпним.

Однак, отримана інформація про суддю повинна бути перевірена з метою її оцінки та достовірності, як це випливає з частини першої статті 21 Регламенту ГРД.

Частиною другою цієї статті Регламенту ГРД передбачено, що з метою перевірки інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради:

1) з`ясовує і оцінює надійність джерела інформації;

2) порівнює інформацію з різних джерел;

3) робить необхідні запити на доступ до публічної інформації;

4) звертається за консультаціями до осіб, які можуть надати експертну допомогу;

5) звертається за додатковою інформацією до очевидців;

6) здійснює інші дії відповідно до рекомендованого алгоритму збору, перевірки та аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді), а також інші дії, які вважає необхідними.

Отже, перелік дій, які може вчиняти член ГРД для перевірки інформації, також не є вичерпним.

Аналіз інформації про суддю (кандидатів на посаду судді) проводиться з метою визначення релевантності інформації для цілей кваліфікаційного оцінювання та підготовки проекту рішення або висновку Ради щодо судді (частина третя статті 21 Регламенту ГРД).

З висновку ГРД та інших матеріалів справи не вбачається, що відповідач мав будь-які перешкоди для з`ясування обставин, які на думку відповідача, свідчать про недоброчесну поведінку позивача.

Невчинення дій щодо перевірки отриманої інформації свідчить не лише про неповне збирання інформації, а й про відсутність наміру щодо надання об`єктивної характеристики позивачу з метою здійснення його кваліфікаційного оцінювання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, що, в свою чергу, розцінюється як невикористання повноважень з метою, з якою це повноваження надано.

Суд вважає, що прийняття відповідачем як суб`єктом владних повноважень рішення щодо позивача про невідповідність критеріям доброчесності та професійної етики без перевірки отриманої інформації з інших джерел свідчить про те, що таке рішення прийнято без урахування всіх обставин справи, що мають значення для прийняття рішення, базується на припущеннях відповідача щодо певних обставин, тобто необґрунтовано. Наявність у позивача умислу на приховування або наведення недостовірної інформації у деклараціях під час розгляду даної справи не виявлено.

При цьому, судом наголошується, що ненадання позивачу можливості подати пояснення з приводу отриманої щодо нього негативної інформації позбавило позивача права на участь у процесі прийняття рішення щодо нього.

Враховуючи викладене у сукупності, суд вважає, що оскаржуваний висновок ГРД від 24.10.2019 не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, встановленим частиною другою статті 2 КАС України, прийнятий без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, є протиправним та порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом скасування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких гуртуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано жодних заперечень проти позовних вимог, жодних доказів в обґрунтування викладеного у оскаржуваному висновку та на спростування викладених обставин позивачем в позовній заяві.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Керуючись статтями 243-246, 250, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати висновок Громадської ради доброчесності (03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9) від 24.10.2019 про невідповідність судді Рожищенського районного суду Волинської області ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) критеріям доброчесності та професійної етики.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.А. Лозовський