Справа № 520/10717/19
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

24 грудня 2019 р. № 520/10717/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Зінченко А.В.

при секретарі- Мурадли А.І.

за участі представників сторін:

позивача - Самілик М.В.

відповідача - Кезля М.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (м. Київ, вул. Володирська, 9), з участю третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків, 61057, ), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з адміністративним позовом, в якому після уточнення позовних вимог, просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 12 вересня 2019 року, на підставі якого позивачу ОСОБА_2 було відмовлено у продовженні строку перебування на території України та Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області продовжити позивачу ОСОБА_2 строк перебування на території України.

Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити .

Представник відповідача в судовому засіданні про ти позову заперечував, надав до суду відзив на позов, в якому проти позову заперечував, в задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2019 року адвокат позивача отримала відповідь ГУ ДМС України в Харківській області від 29 жовтня 2019 року за № 6301.8.2-25506/63.2-19 на свій адвокатський запит, в якій зазначено, що 29 серпня 2019 року працівниками ГУ ДМС України в Харківській області була прийнята заява ОСОБА_1 про продовження строку перебування на території України, яку в подальшому відповідно до вимог п. п. 4.1, 10 Порядку була надіслана ними на розгляд та прийняття рішення до ДМС України.

За результатами розгляду заяви керівництвом ДМС України прийнято рішення відмовити ОСОБА_2 в продовженні строку перебування на території України відповідно до підп. 6 п. 10 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15 лютого 2012 року за № 150, про що було повідомлено ГУ ДМС України в Харківській області супровідним листом.

У зв`язку з чим, 07 жовтня 2019 року ГУ ДМС України в Харківській області Зейналову Расіму було вручено повідомлення про відмову в продовженні строку перебування на території України, оформлене відповідно до додатку 5 до Порядку розгляду заяв іноземців та осіб без громадянства про продовження строку перебування на території України, затвердженого наказом МВС України від 25 квітня 2012 року за № 363.

Таким чином, лише 30 жовтня 2019 року, отримавши відповідь від ГУ ДМС України в Харківській області, позивачу через його адвоката стало відомо, що рішення про відмову у продовженні строку перебування на території України було прийнято не ГУ ДМС України в Харківській області, а безпосередньо ДМС України.

Також, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що на підставі відповідного рішення компетентного територіального підрозділу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, позивачу ОСОБА_2 було виданого посвідку на тимчасове проживання в Україні .

Після отримання дозволу на тимчасове проживання в Україні, у встановленому законом порядку позивач отримав в користування квартиру АДРЕСА_2 , де він постійно проживає разом зі своєю сім`єю.

Під час перебування на законних підставах на території України 19 листопада 2016 року між позивачем та громадянкою України ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 541, що підтверджується виданим 19 листопада 2016 року Червонозаводським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 за № 301111

Подружжя позивача ОСОБА_1 та громадянки України ОСОБА_3 має малолітнього сина ОСОБА_4 , що підтверджуються свідоцтвом про народження від 15 лютого ІНФОРМАЦІЯ_1 року серії НОМЕР_1 за № НОМЕР_2 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву, Чугуївському та Печенізькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області , що підтверджується матеріалами справи.

Оскільки строк раніше виданої посвідки закінчувався, у встановленому законом порядку позивач ОСОБА_5 до компетентного територіального підрозділу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, із заявою про продовження строку перебування на території України.

Відповідно до ч. 16 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Відповідно до ч. З ст. 5 вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

Відповідно до ч. 14 ст. 5 Закону, підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства було укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Згідно ч. З статті 5-1 Закону, строк дії посвідки на тимчасове проживання може бути продовжено необмежену кількість разів, за наявності підстав, передбачених законом.

Таким чином, суд робить висновок, що підстав для відмови у задоволенні цієї заяви у територіального органу не було.

Але, всупереч наведеному, 07 жовтня 2019 року відповідачем Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області було вручено позивачу повідомлення про відмову в продовженні строку перебування на території України, в якому зазначено, що рішенням від 12 вересня 2019 року позивачу було відмовлено в продовженні строку перебування на території України на підставі підп. 6 п. 10 Порядку № 150 від 15 лютого 2015 року.

Крім того, у вказаному повідомленні зазначено, що позивачу потрібно до 15 жовтня 2019 року виїхати з території України.

Самого рішення про відмову у продовженні строку перебування на території України позивачу видано так і не було.

У зв`язку з цим, 23 жовтня 2019 року адвокат позивача направив до ГУ ДМС у Харківській області адвокатський запит в порядку ст. ст. 20, 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність, в якому просив: надіслати належним чином завірену копію безпосередньо самого рішення ГУ ДМС України в Харківській області, яким було відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про продовження йому строку перебування на території України; не формально (посилаючись на певну норму підзаконного нормативно- правового акту), а чітко, повно і достовірно повідомити про конкретні підстави, з яких ГУ ДМС України в Харківській області було відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про продовження йому строку перебування на території України.

У випадку, що прийняттю рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про продовження йому строку перебування на території України передували будь-які інші офіційні документи будь-якого державного органу із будь-яким змістом (висновки, подання, службові записки, доповідні записки тощо), на підставі яких або з урахуванням змісту яких ГУ ДМС України в Харківській області приймалось вказане рішення за заявою ОСОБА_1 , просимо обов`язково надіслати належним чином завірені копії цих документів.

Також, просили надіслати будь-які інші (не перелічені вище) документи або повідомити будь-які іншу (не запитувану вище) інформацію, які прямо чи побічно мають відношення до прийняття ГУ ДМС України в Харківській області рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про продовження йому строку перебування на території України.

У відповідь на вказаний адвокатський запит ГУ ДМС України в Харківській області надіслало відповідь від 29 жовтня 2019 року за 6301.8.2-25506/63.2-19, яка була отримана представником позивача лише 30 жовтня 2019 року, в якій зазначило, що 29 серпня 2019 року працівниками ГУ ДМС України в Харківській області була прийнята заява ОСОБА_1 про продовження строку перебування на території України, яку в подальшому відповідно до вимог п. п. 4.1. 10 Порядку була надіслана ними на розгляд та прийняття рішення до ДМС України.

За результатами розгляду заяви керівництвом ДМС України прийнято рішення відмовити ОСОБА_2 в продовженні строку перебування на території України відповідно до підп. 6 п. 10 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15 лютого 2012 року за № 150, про що було повідомлено ГУ ДМС України в Харківській області супровідним листом.

У зв`язку з чим, 07 жовтня 2019 року ТУ ДМС України в Харківській області Зейналову Расіму було вручено повідомлення про відмову в продовженні строку перебування на території України, оформлене відповідно до додатку 5 до Порядку розгляду заяв іноземців та осіб без громадянства про продовження строку перебування на території України, затвердженого наказом МВС України від 25 квітня 2012 року за № 363. :

В подальшому ГУ ДМС України в Харківській області зазначило, що чинним законодавством України не передбачено вимоги щодо надання територіальним органом чи підрозділом ДМС письмових пояснень заявнику щодо причини та підстав прийняття рішення про відмову у продовженні строку перебування на території України, тобто ГУ ДМС України в Харківській області відмовилось надати інформацію про конкретні визначені чинним законодавством причини та/або підстави прийняття оскаржуваного рішення про відмову в продовженні строку перебування позивача на території України.

Суд вказує, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Руїс Торіха проти Іспанії» (заява №18390/91) від 23 листопада 1994 року, «Суомінен проти Фінляндії» (заява №37801/97) від 1 липня 2003 року) стосовно вмотивованості рішень органів з вирішення спорів або судових рішень, то у таких рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією.

Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Вказаним вимогам національного та міжнародного права оскаржуване рішення відповідача не відповідає.

Як вже зазначалось, відповідач не навів жодного обґрунтування свого рішення, жодним чином його не пояснив і не виправдав.

Абсолютна необґрунтованість і невмотивованість рішення відповідача фактично позбавляє відповідача можливості спростувати підстави для його прийняття і належним чином оскаржити його в судовому порядку.

За відсутності викладу належного обґрунтування рішення та мотивів для його прийняття, воно є очевидно свавільним і неприпустимим в демократичному суспільстві.

Отже, враховуючи викладені вище доводи, а також те, що оскаржуване рішення відповідача грубо порушує фундаментальне право позивача на недоторканість його особистого приватного і сімейного життя і позбавляє його права вільно та відкрито проживати на території України (де перебувають всі рідні позивача, його малолітній син, дружина, де знаходиться все його майно), оскаржуване рішення відповідача підлягає безумовному скасуванню.

2.2 Положеннями статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію з прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні "Кіазз та інші проти Німеччини" від 06 вересня 1978 року (п. 67), ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 Конвенції не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату.

Крім того, «орган», що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим.

Однак, при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають враховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує.

Більш того, відповідно до п. 1 ст. 1 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, іноземець, який законно проживає на території держави, не може бути висланий за її межі інакше ніж на виконання рішення, прийнятого відповідно до закону, і повинен мати можливість: наводити аргументи проти свого вислання; вимагати перегляду своєї справи; бути представленим з цією метою перед компетентним органом або перед особою чи особами, призначеними цим органом.

Таким чином, особа, якої стосується рішення про надання дозволу на тимчасове проживання на території України, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає їй змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Однак, відповідачі позбавили позивача його права на повноцінну участь у вирішенні питання про продовження йому строку перебування на території України.

Відповідачі не довели до відома позивача, що у них виникли певні сумніви щодо достовірності певних фактів чи справжності мотивів перебування позивача в Україні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідачів про відмову у продовженні строку перебування на території України підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, проаналізувавши наведене, суд вважає за необхідне вказати, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені нормативно та документально, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6-9, 139, 242 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (м. Київ, вул. Володирська, 9) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12 вересня 2019 року, на підставі якого ОСОБА_2 було відмовлено у продовженні строку перебування на території України.

Зобов`язати Державну міграційну службу України продовжити ОСОБА_2 строк перебування на території України.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (м. Київ, вул. Володирська, 9) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в сумі 1536 (одну тисячу п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду у відповідності до ст. 295 цього Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення виготовлено 27 грудня 2019 року.

Суддя Зінченко А.В.