Справа № 817/254/16
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2019-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 грудня 2019 року

Київ

справа №817/254/16

касаційне провадження №К/9901/6365/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С.М.,

суддів: Желєзного І.В., Саприкіної І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного підприємства «Домінус» на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 21.04.2016 (головуючий суддя: Жуковська Л.А.) та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 (головуючий суддя: Капустинський М.М, судді: Мацький Є.М., Шидловський В.Б.) у справі №817/254/16 за позовом Рівненської міської ради до Комунального підприємства «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», треті особи: Державно-комунальне підприємство «Міське об`єднання парків культури та відпочинку м. Рівного», Приватне підприємство «Домінус» про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2015 року Рівненська міська рада звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», (далі - КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» або відповідач), треті особи: Державно-комунальне підприємство «Міське об`єднання парків культури та відпочинку м. Рівного», Приватне підприємство «Домінус» (далі - ПП «Домінус»), в якому просила визнати протиправним і скасувати рішення реєстратора КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» від 27.09.2012 про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення кафетерію та літніх павільйонів, що розташовані у м. Рівне на вул. Соборна, буд. 3-Д.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірними реєстраційними діями порушені права позивача, як органу місцевого самоврядування, який реалізує право комунальної власності територіальної громади м. Рівного на земельну ділянку, на якій розміщені об`єкти нерухомості, право власності на які зареєстровані за ПП «Домінус». Позивач зазначив, що державний реєстратор не мав законних підстав проводити державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, оскільки на реєстрацію не подано правовстановлюючих документів.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 21.04.2016, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016, адміністративний позов задоволено.

При вирішенні справи суди виходили з того, що даний спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що реєстрація права власності на об`єкт нерухомості проведена за відсутності на те підстав, позаяк документи, подані на реєстрацію, не відповідали вимогам законодавства та недавали можливості державному реєстратору ідентифікувати об`єкт реєстрації.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ПП «Домінус» подало касаційну скаргу, у якій з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначив, що державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна проведена на підставі належних документів. У додатково поданих письмових поясненнях до касаційної скарги скаржник вказав на те, що цей спір належить розглядати за правилами цивільного судочинства, позаяк він обумовлений порушенням приватного права, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08.08.2016 відкрито касаційне провадження у справі.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким КАС України викладено в новій редакції.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції згаданого Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року цю справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

В порядку статті 31 КАС України, пункту 15 Перехідних положень КАС України за результатами автоматизованого розподілу від 10.06.2019 визначений новий склад суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24.12.2019 справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статті 345 КАС України.

На адресу суду касаційної інстанції від позивача та Державно-комунального підприємства «Міське об`єднання парків культури та відпочинку м.Рівного» надійшли письмові заперечення на касаційну скаргу, у яких останні з посиланням на законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій просять суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідач правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористався.

Верховний Суд переглянув оскаржувані судові рішення у межах доводів касаційної скарги, з урахуванням вимог статті 341 КАС України з`ясував повноту фактичних обставин справи, встановлених судами, перевірив правильність застосування норм матеріального і процесуального права та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21.05.2012 ПП «Домінус» звернулося до КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» із заявою про державну реєстрацію прав на об`єкт нерухомого майна. Заяві присвоєно номер 659-10. Зі змісту заяви вбачається, що ПП «Домінус» просило провести державну реєстрацію права власності на цілу частину об`єкту, названого нежитловим приміщенням, що знаходиться в м. Рівне по вул. Чорновола, 23, і належить заявнику на підставі рішення суду. До заяви додано: рішення суду (ухвала Господарського суду Рівненської області від 05.06.2007 у справі №14/264 про затвердження мирової угоди), наказ Управління містобудування та архітектури №57 від 23.05.2012 про присвоєння будівлі кафетерію, що належить ПП «Домінус» на підставі ухвали Господарського суду Рівненської області від 05.06.2017 №14/264, поштової адреси: м . Рівне, вул. Чорновола, 23; договір оренди нежитлового приміщення та квитанцію про оплату авансу за проведення реєстрації та за виготовлення технічного паспорту.

27.09.2012 державним реєстратором КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» Крук В.Р. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ПП «Домінус» цілої частини на нежитлові приміщення кафетерію та літніх павільйонів, що розташовані в м. Рівне, вул. Соборна, 3-Д з присвоєнням реєстраційного номера 37733094.

Цього ж дня, відповідачем сформовано витяг про державну реєстрацію прав №35646721 на власника - ПП «Домінус», тип об`єкта: нежитлові приміщення кафетерію та літніх павільйонів, адреса: м. Рівне, вул. Соборна, 3-Д, підстава виникнення права власності: ухвала господарського суду Рівненської області №14/264 від 05.06.2007.

Рішення про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна є предметом спору у цій справі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись ця справа, Верховний Суд виходить з такого.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду із цим позовом, якщо не зазначено інше) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За визначенням пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС (у чинній редакції), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що земельна ділянка, за адресою: вул. Соборна, 3-Д, м. Рівне, є власністю територіальної громади м. Рівного та перебуває у постійному користуванні ДКП «Міське об`єднання парків культури та відпочинку м. Рівного», що підтверджується Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 262085 від 14.06.2007 та листом Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області №18-1716-0.3-72/2-16 від 21.01.2016.

Тобто, Рівненська міська рада звернулася до адміністративного суду з позовом, направленим на поновлення порушеного права власності територіальної громади міста Рівне, в інтересах та від імені якої вона діє, на спірне нерухоме майно.

Відповідно до положень статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК, у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з цим позовом, якщо не зазначено інше) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Статтею 30 ЦПК визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Аналогічні норми закріплені у статтях 4, 19 та 42 ЦПК у чинній редакції.

Відтак, зважаючи на суб`єктний склад цієї справи й те, що цей позов направлено на поновлення прав Рівненської міської ради у сфері цивільних відносин, а також беручи до уваги реєстрацію права власності на спірне нерухоме майне за третьою особою - ПП «Домінус», що може впливати на майнові права та інтереси цієї особи, Верховний Суд дійшов висновку, що цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися за правилами ЦПК України.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Аналогічний підхід щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах наведений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.05.2019 у справі №826/10400/16.

Згідно пунктом 5 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі.

Відповідно до пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною першою статті 354 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтею 238 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

За наведеного правового регулювання та встановлених обставин, судовий захист порушених прав позивача слід здійснювати за правилами цивільного судочинства, що в свою чергу виключає можливість розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства, в зв`язку з чим за правилами статті 354 КАС України провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись статтями 238, 345, 349, 354, 355, 356, 359 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Домінус» задовольнити частково.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 21.04.2016 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 у справі №817/254/16 скасувати, а провадження у справі - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін

І. В. Желєзний

І. В. Саприкіна