Справа № 640/18957/19
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2019 року м. Київ № 640/18957/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Григоровича П.О., за участі секретаря судового засідання Морозової Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доДиректора Національного антикорупційного бюро України Ситника Артема Сергійовича
третя особа про Національне антикорупційне бюро України визнання незаконною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
Представники:

Позивача - Васильченко О.І.;

Третьої особи - ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Директора Національного антикорупційного бюро України Ситника Артема Сергійовича (надалі - відповідач), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національне антикорупційне бюро України (надалі - Національне бюро, НАБУ), в якому просить:

- визнати незаконною бездіяльність директора Національного антикорупційного бюро України Ситника А.С. щодо невжиття заходів притягнення старшого детектива Національного антикорупційного бюро України Другого відділу детективів Другого підрозділу детективів ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення;

- зобов`язати директора Національного антикорупційного бюро України Ситника А.С. вжити заходів притягнення старшого детектива Національного антикорупційного бюро України Другого відділу детективів Другого підрозділу детективів ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, у зв`язку з професійною непридатністю.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.10.2019 відкрито загальне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 26.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.

Протокольною ухвалою, проголошеною в судовому засіданні 26.11.2019 без виходу до нарадчої кімнати відмовлено в прийнятті заяви про зміну предмету і підстав позову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, посилаючись при цьому на те, що директором НАБУ не вчинено жодних дій з метою приведення складу підлеглих у відповідність до вимог Закону України «Про національне антикорупційне бюро України», а саме, не звільнено старшого детектива ОСОБА_3 в зв`язку з непрофесійністю.

Відповідач та третя особа проти позову заперечують, посилаючись при цьому на те, що листом Управління внутрішнього контролю НАБУ від 10.09.2019 №13-252/30420 позивача в особі адвоката Лобікова Д.В. повідомлено про відсутність підстав для вжиття заходів реагування по відношенню до детектива ОСОБА_3 , внаслідок чого позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Розглянувши подані сторонами документи, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у процесі своєї діяльності спілкувався зі старшим детективом Національного бюро Сенютою В.Є., за результатами чого дійшов висновку про професійну непридатність вказаного працівника Національного бюро, яка полягає в ігноруванні принципу верховенства права та довільному тлумаченні детективом норм законодавства.

У подальшому, адвокатом Лобіковим Д.В. в інтересах ОСОБА_1 надіслано на адресу Національного бюро звернення від 30.08.2019 (вх. реєстр від 02.09.2019 №252/20494-01), в якому повідомлено вищевказану інформацію, а також зазначено про наявність, на думку заявника, підстав для притягнення старшого детектива Національного бюро ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.

За результатами розгляду цього звернення листом Національного бюро від 10.09.2019 № 13-252/30420 повідомлено адвоката Лобікова Д.В. в інтересах ОСОБА_1 про відсутність об`єктивних даних, які свідчать про вчинення детективом Національного бюро будь-якого правопорушення, а відтак і про відсутність підстав для вжиття заходів реагування відповідно до закону.

Вказаний лист Національного бюро надіслано адвокату Лобікову Д.В. засобами поштового зв`язку 12.09.2019, що підтверджується наданою відповідачем до матеріалів справи копією витягу з журналу вихідної поштової кореспонденції (а.с.37 том 1).

При цьому, відповідачем не було прийнято рішення про притягнення детектива ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності, що власне й зумовило звернення позивача до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 90 КАС України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частиною другою ст. 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Отже, за змістом наведеної норми Конституції України, судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. А правильніше - те право, яке особа вважає порушеним.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 № 6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» частину другу ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона має право розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізаціїїї права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

У разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього розв`язати спір.

Крім того, судовому захисту підлягає також охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні від 1 грудня 2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам .

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Викладені конституційні норми кореспондуються з нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Таким чином, судовому захисту в адміністративних судах підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому, визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв`язанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

У свою чергу, як вже зазначалось, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку в публічно-правових відносинах.

Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно, на думку особи, спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов`язків особи (тобто є юридично значимими), особа може порушити питання про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або має місце інше ущемлення прав чи свобод.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

З цього приводу Вищий господарський суд України в постанові від 28 липня 2010 зазначив таке: «Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові».

Так, у зверненні адвоката Лобікова Д.В. від 30.08.2019 зазначалось про те, що Позивач спілкувався з детективом Національного бюро під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000854 від 06.09.2018, однак жодних доказів, які б підтверджували вчинення детективом Національного бюро певних слідчих/процесуальних дій чи то прийняття рішень відносно ОСОБА_1 , до суду не надано.

Крім того, як зазначає детектив Національного бюро у своїх поясненнях (а.с.40 том 1), він з Позивачем, або з адвокатом Лобіковим Д.В. не зустрічався та слідчих дій не проводив.

Зворотного позивачем з посиланням на належні і допустимі докази не доведено, а судом не встановлено.

Разом з тим, за змістом ч.1 ст.27 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», з метою попередження, виявлення та розслідування правопорушень у діяльності працівників Національного бюро у складі його центрального управління діє підрозділ внутрішнього контролю. Рішенням Директора Національного бюро у складі територіальних управлінь Національного бюро можуть створюватися підрозділи внутрішнього контролю. Підрозділи внутрішнього контролю підпорядковуються безпосередньо Директору Національного бюро.

Пунктами 1-5 ч.2 ст.27 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» визначено, що підрозділ внутрішнього контролю Національного бюро має такі обов`язки: 1) запобігання вчиненню правопорушень працівниками Національного бюро згідно з вимогами законів України «Про запобігання корупції» та «Про державну службу»; 2) здійснення контролю за дотриманням працівниками Національного бюро правил етичної поведінки, конфлікту інтересів, декларування майна, доходів, видатків та зобов`язань фінансового характеру; 3) проведення перевірок працівників Національного бюро на доброчесність та моніторингу способу їх життя; 4) перевірка інформації, що міститься у зверненнях фізичних та юридичних осіб, засобах масової інформації, інших джерелах, у тому числі отриманої через спеціальну телефонну лінію, сторінку в мережі Інтернет, засоби електронного зв`язку Національного бюро, щодо причетності працівників Національного бюро до вчинення правопорушень; 5) проведення службового розслідування стосовно працівників Національного бюро.

При цьому, Дисциплінарна комісія на підставі службового розслідування, яке проводиться підрозділом внутрішнього контролю, складає висновок про наявність чи відсутність у діях працівника Національного бюро дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності з визначенням рекомендованого виду дисциплінарного стягнення (ч.2 ст.28 Закону).

Рішення про застосування дисциплінарного стягнення на підставі висновку Дисциплінарної комісії приймає Директор Національного бюро. Зазначене рішення може бути оскаржено до суду (ч.3 ст.28 Закону).

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку про те, що передумовою вчинення / не вчинення директором Національного антикорупційного бюро України заходів щодо притягненню детектива Національного антикорупційного бюро України до дисциплінарної відповідальності, є отримання директором НАБУ відповідного висновку Дисциплінарної комісії.

Оскільки в рамках досліджуваного юридичного спору відсутній висновок Дисциплінарної комісії з рекомендацією по притягненню до дисциплінарної відповідальності детектива ОСОБА_3 , відповідач не міг допустити протиправної бездіяльності, про яку зазначає позивач, внаслідок чого позовні вимоги, на думку Окружного адміністративного суду м. Києва, є необґрунтованими, а в позові має бути відмовлено.

Керуючись статтями 2, 7, 72-77, 143, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ).

ДИРЕКТОР НАЦІОНАЛЬНОГО АНТИКОРУПЦІЙНОГО БЮРО СИТНИК АРТЕМ СЕРГІЙОВИЧ (адреса: 03035, м.Київ, ВУЛИЦЯ ВАСИЛЯ СУРІКОВА, будинок 3).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повне рішення складено 27.12.2019.

Суддя П.О. Григорович