Справа № 1.380.2019.003931
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №1.380.2019.003931
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Шиц А.А.,

представника позивача Соколовської О.І.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов`язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача демонтувати самовільно встановлену тимчасову споруду на АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 01.08.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 23.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради стверджує, що на території Личаківського району м.Львова функціонує тимчасова споруда самочинно встановлена ФОП ОСОБА_1 на вул.Личаківській, 152. Позивач відзначає, що така споруда розміщена без відповідних дозвільних документів, а також договору оренди землі. Указане, зокрема, не відповідає нормам Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», приписам Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові та Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові.

У зв`язку з чим відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу та видано розпорядження про демонтаж тимчасової споруди.

Проте, відповідач не виконав вимог розпорядження, не усунув порушення та не демонтував споруду, яка, за висновком позивача, розміщується протиправно, у зв`язку з чим слід прийняти рішення про зобов`язання її демонтувати в судовому порядку.

Відповідачем у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву подано не було, а також не було подано до суду інших письмових заяв по суті справи.

У судових засіданнях представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала повністю, надала пояснення аналогічні тим, які викладені у письмових заявах до суду, просила суд позов задоволити.

Відповідач узяв участь у судових засіданнях, пред`явлений позов не визнав, ствердив про його безпідставність і передчасність.

Так, ОСОБА_1 зазначає, що він уже тривалий час розміщує спірну споруду (павільйон), де провадить підприємницьку діяльність (торгівля товарами для рукоділля), яка є його основним джерелом доходу та способом утримання сім`ї (позивач інвалід, позивач як самотній батько утримує неповнолітнього сина). Позивач при цьому наголошує, що влаштування та розміщення даного об`єкта було здійснено відповідно до чинних нормативно-правових актів. Проте, як визнає позивач, у подальшому в нього виникла потреба в продовженні дозвільних документів на розміщення зазначеного павільйону, що він не зміг завчасно виконати в зв`язку з об`єктивними причинами (за станом здоров`я та лікуванням). ОСОБА_1 підкреслює, що на цей час ним було зібрано всі необхідні документи для продовження строку розміщення тимчасової споруди, що отримало погодження профільних служб, однак, Львівською міською радою не прийнято кінцевого рішення з даного питання, натомість необґрунтовано вирішено демонтувати його торговий павільйон.

З огляду на вказане, відповідач просить суд у позові відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, розглянувши їхні доводи та заперечення, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, й надавши їм належної оцінки, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом установлено, що позивачем було укладено з Львівською міською радою договір оренди землі від 12.12.2012 року №Л-1668, відповідно до умов якого, на підставі ухвали Львівської міської ради від 18.12.2008 року №2311 «Про затвердження Перспективної схеми розміщення малих архітектурних форм як частини Програми комплексного благоустрою території міста» (зі змінами), відповідачеві надано в користування земельну ділянку кадастровий номер :07:002:0037 загальною площею 0,0030 га для обслуговування малої архітектурної форми (п.п.1, 15 договору оренди). Строк оренди два роки, до 15.12.2013 року (п.8 договору оренди). Додатковою угодою від 04.03.2016 року строк дії договору було продовжено до 30.12.2016 року.

У матеріалах справи наявний паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, виданий 05.03.2013 року. Указаний паспорт був виданий ФОП ОСОБА_1 . Управлінням архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету від 16.11.20112 року №800 з урахуванням ухвали Львівської міської ради від 15.12.2011 року №1012 та договору оренди землі від 12.12.2012 року №Л-1668, щодо споруди на АДРЕСА_2 .Личаківській, АДРЕСА_1 у м АДРЕСА_3 Львові. У паспорті прив`язки визначено строк його дії до 15.12.2013 року.

До паспорта прив`язки додано схему розміщення тимчасової споруди на топографо-геодезичній основі у М 1:500, на якій наявні відмітки про погодження Личаківською районною адміністрацією, Головним управлінням архітектури і містобудування Личаківської районної адміністрації.

Судом також установлено, що в подальшому Постійна комісія архітектури, містобудування та охорони історичного середовища Львівської міської ради розглядала звернення ФОП ОСОБА_1 щодо включення його тимчасової споруди до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності. А саме, на засіданні Постійної комісії від 30.05.2018 року (протокол №99, що засвідчується листом від 06.06.2018 року №01-1990) було одноголосного вирішено рекомендувати Управлінню архітектури та урбаністики розглянути можливість включення тимчасової споруди ФОП ОСОБА_1 до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності.

Також судом установлено, що в 2017 році ФОП ОСОБА_1 замовлено план ділянки для розміщення тимчасової споруди на АДРЕСА_1 у АДРЕСА_1 , який перевірено Управлінням архітектури та урбаністики, погоджено технічною службою ЛКП «Львівводоканал», Львівськими міськими електричними мережами ПрАТ «Львівобленерго», ЛКП «Львівсвітло», Управлінням архітектури та урбаністики відділу інженерних споруд, транспорту та геослужби (про що свідчать відповідні позначки на плані). Відмітка про погодження плану Управлінням регулювання забудови Департаменту містобудування Львівської міської ради відсутня.

У матеріалах справи також наявні заява ФОП ОСОБА_1 на ім`я начальника Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради від 31.05.2018 року з клопотанням надати можливість здійснювати підприємницьку діяльність, шляхом поновлення в Комплексній схемі розміщення ТС для здійснення підприємницької діяльності павільйону на АДРЕСА_1 , заява ФОП ОСОБА_1 на ім`я міського голови м.Львова від 11.09.2019 року з клопотанням включити МАФ на вул.Личаківській, 152 до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, заява ФОП ОСОБА_1 на ім`я заступника міського голови м.Львова від 27.11.2019 року з клопотанням поновити в Комплексній схемі розміщення ТС для здійснення підприємницької діяльності павільйон на АДРЕСА_1 містить також копії реєстраційних карток, талонів щодо отримання адміністративних послуг, довідок про запис на особистий прийом.

У той же час, судом установлено, що Львівською міською радою не вирішено питання щодо подальшого розміщення тимчасової споруди ФОП ОСОБА_1 .

Як вбачається з відповіді Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради від 11.12.2019 року №2401-8348, звернення ФОП ОСОБА_1 від 31.05.2018 року, від 16.11.2018 року, від 11.09.2019 року щодо включення суб`єкта підприємницької діяльності за адресою АДРЕСА_1 , 152 в додатку 1 до ухвали Львівської міської ради від 02.03.2017 року №1568 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» було повернуто без вирішення по суті в зв`язку з встановленим п. 7 ухвали від 02.03.2017 року №1568 мораторієм на доповнення Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові, затвердженої ухвалою міської ради від 23.04.2015 року №4526, новими тимчасовими спорудами терміном до 31.12.2019 року.

Окрім того, протоколом від 09.08.2018 року №5-071б, що складений інженером КП «Адміністративно-технічне управління», зафіксовано порушення зі сторони ОСОБА_1 , що проявилося у вигляді самовільного встановлення тимчасової споруди на АДРЕСА_1 .

А постановою від 06.09.2018 року №144 адміністративною комісією при Личаківській районній адміністрації ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за порушення п.20.1.24 Правил благоустрою м.Львова та ст.152 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що мало місце внаслідок самочинного встановлення тимчасової споруди.

Відповідно до матеріалів справи, 11.10.2018 року комісією в складі представників Личаківської районної адміністрації в присутності ФОП ОСОБА_1 здійснено обстеження тимчасової споруди на АДРЕСА_1 , 152 і складено акт, у якому вказано, що дана споруда (в якій здійснюється торгівельна діяльність товарами для рукоділля) не увійшла до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд як частина Програми комплексного благоустрою міста, а відповідно до ухвали Львівської міської ради від 17.05.2018 року №3417 термін здійснення підприємницької діяльності у такій тимчасовій споруді не було продовжено. Відповідач від підпису такого акта відмовився.

29.10.2018 року Личаківською районною адміністрацією видано розпорядження №428 «Про демонтаж тимчасової споруди на вул.Личаківській, 152». Як вказано в такому розпорядженні, враховуючи те, що тимчасова споруда на вул.Личаківській, 152 не увійшла до Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд як частина Програми комплексного благоустрою міста, адміністрацією вирішено зобов`язати ФОП ОСОБА_1 добровільно демонтувати за власні кошти самочинно встановлену тимчасову споруду у термін до одного місяця з дня видачі розпорядження (п.1 розпорядження). У випадку невиконання п.1 розпорядження було доручено відділу соціально-економічного розвитку районної адміністрації скласти відповідний акт, а юридичному відділу підготувати позовну заяву до суду (п.3 розпорядження).

Судом встановлено, що 05.12.2018 року комісією в складі представників Личаківської районної адміністрації здійснено обстеження на вул.Личаківській, 152, де виявлено встановлену ФОП ОСОБА_1 тимчасову споруду площею 30 кв.м (для торгівлі товарами для рукоділля) без дозвільних документів, про що складено відповідний акт. У такому акті також зазначено, що ухвалою міської ради від 17.05.2018 року №3417 не було продовжено термін здійснення підприємницької діяльності у зазначеній тимчасовій споруді, а підприємцем не виконуються вимоги розпорядження районної адміністрації від 29.10.2018 року №428 у частині добровільного демонтажу.

Відтак, позивачем було заявлено до суду даний позов із вимогами про зобов`язання відповідача здійснити демонтаж тимчасової споруди.

У зв`язку з чим, аналізуючи спірні правовідносини, доводи й аргументи сторін, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», благоустрій населених пунктів це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Частиною 1 ст.20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», встановлення правил з питань благоустрою території населеного пункту віднесено до компетенції сільських, селищних, міських рад. Згідно ст.30 цього ж Закону, організація благоустрою населених пунктів, здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів віднесено до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

В силу ч.2 ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Відповідно до ч.ч.3, 4 цього ж Закону, розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів», розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності визначений Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року №244.

Відповідно до п.2.1 Порядку №244, розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди. Відповідно до п.2.20 Порядку №244, Встановлення тимчасових споруд здійснюється відповідно до паспорта прив`язки

Як визначено п.п.2.17, 2.18 Порядку №244, строк дії паспорта прив`язки визначається органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради або районної державної адміністрації відповідно до генерального плану, плану зонування та детального плану територій та з урахуванням строків реалізації їх положень. Продовження строку дії паспорта прив`язки здійснюється за заявою замовника, шляхом зазначення нової дати, підпису та печатки у паспорті прив`язки органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради, районної державної адміністрації.

Пунктами 2.30, 2.31 Порядку №244 визначено, що в разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу. Розміщення тимчасових споруд самовільно забороняється.

Аналогічні норми містить Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові, затверджене ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 року №4526.

Зокрема, відповідно до п.2.1 Положення №4526, розміщення тимчасових споруд здійснюється замовником відповідно до паспорту прив`язки, плану земельної ділянки та договору окремих конструктивних елементів благоустрою. Місце встановлення тимчасових споруд повинно відповідати адресі, вказаній у паспорті прив`язки, та плану земельної ділянки або схемі прив`язки.

Відповідно до п.3.14 Положення №4526, термін дії паспорта прив`язки тимчасових споруд встановлюється відповідно до терміну, зазначеного в ухвалі міської ради, з врахуванням містобудівної документації, державних норм та правил і Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Львова.

Як визначено п.1.3 Положення №4526, самовільно встановлена тимчасова споруда це тимчасова споруда, яка встановлена за відсутності одного із документів, передбачених цим Положенням: ухвали міської ради, договору оренди земельної ділянки чи договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою, паспорту прив`язки тимчасової споруди.

Відповідно до п.7.1.2 Положення №4526, самовільно встановлені тимчасові споруди підлягають демонтажу.

Як передбачено п.п.7.4, 7.5, 7.8. Положення №4526, при виявлені самовільно встановленої тимчасової споруди складається акт довільної форми та районна адміністрація, на території якої розташована тимчасова споруда приймає рішення про її демонтаж у 10-денний термін. Акт обстеження підписують представники районної адміністрації, комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» та власник тимчасової споруди. У разі, якщо власник відмовляється від підписання або від участі в обстеженні копія акта скеровується йому рекомендованим листом з повідомленням про вручення. У разі невиконання власником тимчасової споруди вимог п.7.6 районна адміністрація звертається до відповідного суду з позовом про примусовий демонтаж тимчасової споруди, встановленої з порушенням цих Правил.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача про те, що до компетенції органів місцевого самоврядування віднесено питання організації благоустрою населеного пункту, контролю за ним, а також вирішення питань щодо розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, що відповідає суспільному інтересу, який полягає у створенні й підтриманні умов, сприятливих для життєдіяльності мешканців відповідного населеного пункту.

У той же час, суд підкреслює, що зазначене не є підставою для неврахування прав та інтересів індивідуальних суб`єктів осіб, що розміщують відповідні тимчасові споруди (що передбачене чинним законодавством України та, за певних умов і обставин, є можливим і допустимим).

Суд зазначає, що спірний об`єкт (тимчасова споруда) був розміщений ФОП ОСОБА_1 відповідно до чинних на той час правил (зокрема, оформлено паспорт прив`язки, укладено договір оренди землі) й упродовж тривалого періоду часу мало місце правомірне функціонування такого об`єкта за відповідною адресою.

Окрім того, в матеріалах справи наявні документи, які свідчать і про актуальне погодження можливості подальшого розташування тимчасової споруди відповідача (на що вказує відповідний план ділянки для розміщення тимчасової споруди з погодженнями міських служб, а також позитивне рішення Постійної комісії архітектури, містобудування та охорони історичного середовища Львівської міської ради від 30.05.2018 року).

Більш того, суд звертає увагу на те, що в додатку 1 до ухвали Львівської міської ради від 02.03.2017 року №1568 «Про продовження терміну здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» наявна тимчасова споруда ФОП ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 . При цьому, п.2 зазначеної ухвали встановлено, що після завершення зазначеного у п.1 цієї ухвали терміну, у разі відсутності зауважень щодо розміщення тимчасових споруд та наявності всіх документів на їх встановлення, передбачених ухвалою міської ради від 23.04.2015 року №4526 «Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові та Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові», термін здійснення підприємницької діяльності у таких тимчасових спорудах продовжується до 31.05.2020 року.

Проте, незважаючи на ці обставини, а також численні звернення відповідача щодо вирішення даного питання, органом місцевого самоврядування не надано якого-небудь обґрунтованого рішення щодо проблемних правовідносин й не розглянуто (з відповідною ретельністю та з урахуванням всіх обставин справи й інтересів усіх зацікавлених сторін) клопотання ФОП ОСОБА_1 по суті.

У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що таким чином орган місцевого самоврядування формально та поверхнево розглянув питання розміщення та функціонування тимчасової споруди ФОП ОСОБА_1 і, без належного обґрунтування необхідності вжиття крайнього заходу реагування, прийняв рішення про демонтаж належної відповідачеві споруди та неможливість її розміщення за відповідною адресою.

Також, зазначене вказує на те, що відповідна вимога позивача свідчить про недостатнє обґрунтування його рішення щодо демонтажу тимчасової споруди, а отже, про ознаки свавільності при реалізації його дискреції.

Суд звертає увагу на те, що в п.49 рішення в справі «Волохи проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «в національному законодавстві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів», а «надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення». У п.81 рішення в справі «Мелтекс ЛТД та Месроп Мовсесян проти Вірменії» Європейський суд з прав людини зазначив, що «національне законодавство має забезпечувати належний рівень правового захисту від свавільних втручань органів влади у права, гарантовані Конвенцією. У справах, що впливають на основоположні права виникне суперечність принципу верховенства права одному з фундаментальних принципів демократичного суспільства, що втілений у Конвенції, якщо правовий розсуд, наданий органам виконавчої влади, буде необмеженим. Тому, закон повинен достатньо чітко визначати межі такого розсуду та спосіб його застосування». Таку ж позицію Суд висловив і у п.30 рішення в справі «Маестрі проти Італії».

Однак, орган місцевого самоврядування не навів достатнього обґрунтування своєму рішенню про демонтаж споруди, на противагу можливості продовження її розміщення, що не може вважатися свідченням належної реалізації його дискреції, без допущення при цьому свавілля.

Крім того, звертає увагу на те, що вимога про демонтаж, має своїм наслідком втручання в майнові інтереси особи щодо мирного володіння майном (що за сукупності певних обставин є допустимим). А саме, існує вимога про узгодження відповідних дій і рішень (щодо втручання), зокрема, із принципом пропорційності.

Суд відзначає, що відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

В усталеній практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Булвес АД проти Болгарії», «Стретч проти Сполученого Королівства», «Трегубенко проти України», «East/West Alliance Limited» проти України») напрацьовано ряд критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним, чи переслідує воно суспільний (публічний) інтерес, чи є такий захід пропорційним визначеним цілям, й порушення ст.1 Першого протоколу має місце, якщо не буде дотримано хоча б одного критерію.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися значною свободою (полем) розсуду. Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип же пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

У даному випадку, суд констатує, що позивачем (як суб`єктом владних повноважень) не доведено підставності й обґрунтованості втручання в майнові інтереси відповідача з урахуванням принципу пропорційності та не наведено достатнього й переконливого виправдання необхідності вжиття саме таких заходів, про які просить у позові (демонтажу споруди).

Відповідно до положень ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи не засвідчують обґрунтованість вимог, з якими звернувся до суду позивач.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, аргументи й доводи сторін, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов`язання до вчинення дій відмовити повністю.

Судовий збір стягненню зі сторін не підлягає.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до пп.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст рішення складено та підписано 29 грудня 2019 року.