Справа № 260/1352/19
Суддя: Гебеш С.А.
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

24 грудня 2019 року м. Ужгород№ 260/1352/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гебеш С.А.

при секретарі судових засідань - Жирош С.Ю.

та осіб, що беруть участь у справі

представника позивача - Пуканич Е.В.

представника відповідача - Ігнатенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Закарпатській області згідно якого просила суд: 1. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Закарпатській області про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 року №Ф-2720-51 у розмірі 15819,54 грн.; 2. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що в червні 2019 року така отримала вимогу Головного управління ДФС у Закарпатській області про сплату боргу (недоїмки) від 13 листопада 2018 року № Ф-2720-51, згідно з якою вона повинна сплатити заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 15 819,54 грн. Позивач вважає, що вона будучи фізичною особою - підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування, була звільнена від сплати єдиного внеску так як вона є пенсіонером за віком та отримувала відповідно до закону пенсію. Позивач зареєструвалася фізичною особою - підприємцем 28 серпня 2004 року та припинила підприємницьку діяльність 27 грудня 2018 року. Дохід від провадження підприємницької діяльності протягом вказаного періоду позивач не отримувала. Позивач вважає, що у фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які не здійснюють підприємницьку діяльність і не отримують дохід (прибуток), не виникає обов`язок зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, такий обов`язок у фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, виникає лише в разі здійснення ними підприємницької діяльності та отримання доходу (прибутку). З наведених вище підстав позивач просила визнати протиправним та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Закарпатській області про сплату боргу (недоїмки) від 13 листопада 2018 року № Ф-2720-51.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд даний адміністративний позов задовольнити повністю з підстав наведених у позовній заяві.

Представник Головного управління ДФС у Закарпатській області проти задоволення даного адміністративного позову заперечила з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, при цьому додатково пояснивши,що позивач виїхала на постійне місце проживання в Угорщину. На думку відповідача пенсіонери фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, які не проживають на території України і не отримують пенсію в Україні, повинні сплачувати єдиний внесок, а тому у задоволені даного адміністративного позову слід відмовити повністю.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини регулюються нормами Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до підпункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Аналогічні норми містяться у підпункті 3 пункту 1 розділу ІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04 травня 2018 року № 469).

За приписами частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, виходячи з приписів частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» можна дійти висновку, що звільнення фізичної особи - підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування від сплати єдиного внеску можливе при наявності двох умов, по-перше, така особа повинна мати статус пенсіонера за віком або інваліда, по-друге, отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсіонер це особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

За приписами абзаців першого та другого пункту 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено виключний перелік трудових пенсій, які призначаються за цим Законом (за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років).

Загальні умови призначення пенсій за віком визначені статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таке право виникає у жінок після досягнення 55 років при наявності в них стажу роботи не менше 20 років (стаття 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

На думку суду, позиція Головного управління ДФС у Закарпатській області про те, що пенсіонери фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, які не проживають на території України і не отримують пенсію в Україні, повинні сплачувати єдиний внесок, є хибною, оскільки така не ґрунтується на вимогах закону.

Аналіз положень Законів України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення» дає підстави для висновку, що особи, яким пенсія призначена за віком, мають право на пільги щодо сплати за себе єдиного соціального внеску згідно з частиною четвертою статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», оскільки зазначена норма не містить жодних обмежень та умов щодо набуття фізичною особою - підприємцем статусу пенсіонера за віком.

Положення частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» підлягають застосуванню і тоді, коли особа не досягла віку 60 років, оскільки вказана норма не пов`язує звільнення від сплати єдиного соціального внеску із досягненням особою певного віку, а передбачає звільнення від сплати єдиного соціального внеску всіх пенсіонерів за віком.

Такі висновки були зроблені Верховним Судом у постановах від 20 березня 2018 року в справі № 805/2195/17-а, від 22 жовтня 2018 року в справі № 805/3092/16-а.

За чинним законодавством звільнення фізичної особи - підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування, від сплати єдиного внеску можливе при наявності двох умов, по-перше, така особа повинна мати статус пенсіонера за віком або інваліда, по-друге, отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу (частина четверта статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Як вбачається з матеріалів справи (пенсійного посвідчення ОСОБА_1 серії АБ № 869293 від 24 вересня 2003 року), така є пенсіонером за віком. Відтак, остання будучи фізичною особою - підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування, була звільнена від сплати єдиного внеску.

Твердження відповідача про те, що позивачка будучи фізичною особою - підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування, не була звільнена від сплати єдиного внеску, так як вона виїхала на постійне місце проживання, а тому вона хоча і була пенсіонером, одна не отримувала відповідно до закону пенсію, є хибними з огляду на наступне.

За загальним правилом під словосполученням «відповідно до закону» мається на увазі згідно норм чинного законодавства (згідно чинних нормативно-правових актів).

20 грудня 1962 року між Союзом РСР і Угорською Народною Республікою була укладена угода про співробітництво в галузі соціального забезпечення, яка набула чинності 12 квітня 1963 року і є чинною на даний час.

Зазначена угода регулює питання пенсійного забезпечення пенсіонерів громадян України, які виїхали на постійне місце проживання в Угорщину.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

З огляду на вищенаведене, можна дійти висновку, що пенсіонери фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, які виїхали на постійне місце проживання в Угорщину і там отримують пенсію на підставі чинної на даний час Угоди між Союзом РСР і Угорською Народною Республікою про співробітництво в галузі соціального забезпечення від 20 грудня 1962 року, в розумінні частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є такими, що «отримують відповідно до закону пенсію».

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2019 року в справі № 804/3646/18 вказав законами України не передбачено таких підстав для відмови особі, яка офіційно виїхала на постійне місце проживання за кордон, у призначенні пенсії, як відсутність реєстрації в Україні та проживання за кордоном - в країні, з якою відсутній міждержавний договір щодо пенсійного забезпечення.

Призначення і виплата пенсій громадянам України, які проживають за її межами, та громадянам інших країн, які переїхали на постійне проживання до України, здійснюється згідно із пенсійним законодавством України, яке складається із Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон, пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Отже, платники, зазначені в пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зобов`язані сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, встановленому законом, незалежно від отримання доходу (прибутку).

Фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, як вбачається із змісту пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», не відносяться до переліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування незалежно від отримання доходу (прибутку).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Аналіз норми пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» дає підстави для висновку, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування нараховується фізичними особами - підприємцями, які обрали спрощену систему оподаткування, виключно на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе.

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не містить застереження для фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування незалежно від отримання доходу (прибутку) як, наприклад, для платників, зазначених у пункті 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Отже, у фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які не здійснюють підприємницьку діяльність і не отримують дохід (прибуток), не виникає обов`язок зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Такий обов`язок у фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, виникає лише в разі здійснення підприємницької діяльності та отримання доходу (прибутку).

Згідно наявної у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань інформації про позивачку така зареєструвалася фізичною особою - підприємцем 28 серпня 2004 року та припинила підприємницьку діяльність 27 грудня 2018 року.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що відповідач здійснив обчислення єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підлягає сплаті позивачкою, не на підставі Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», внаслідок чого оскаржувана вимога Головного управління ДФС у Закарпатській області про сплату боргу (недоїмки) від 13 листопада 2018 року № Ф-2720-51 є протиправною, а отже такою, що підлягає скасуванню.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 2011 року в справі «Сєрков проти України» та в рішенні від 14 жовтня 2010 року в справі «Щокін проти України» визнав надання органами доходів і зборів переваги найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку, порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції та визнала обов`язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до пункту 1 статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2018 року в адміністративній справі № 805/2833/17-а дійшов висновку, що з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платника податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків такого платника податків, а також ролі рішень Європейського суду з прав людини як джерела права в Україні, надання органом доходів і зборів переваги найменш сприятливому для платника податків тлумаченню законодавства при прийнятті рішення щодо такого платника податків робить відповідне рішення протиправним.

Виходячи із загальних засад законодавства будь-яке рішення чи дія суб`єкта владних повноважень має бути законним і обґрунтованим, прийнятим чи вчиненим в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України: у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України: в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися й позиції, висловленої у рішенні Європейського Суду з прав людини у п. 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Позивачем надано суду достатні, належні та допустимі докази щодо обґрунтованості своїх позовних вимог.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п.30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З урахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що відповідач при прийнятті оспорюваного рішення у формі вимоги про сплату боргу (недоїмки) діяв не на підставі, не в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відтак даний адміністративний позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 139 КАС України, чітко передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивачем, при зверненні до суду за захистом свої порушених прав було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн., що сплачений згідно квитанції №ПН421342 від 21.08.2019 року, вказана сума сплаченого судового збору підлягає відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, а саме за рахунок, Головного управління ДФС у Закарпатській області.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Закарпатській області (вул. Волошина, буд. 52,м. Ужгород, Закарпатська область,88000, код ЄДРПОУ - 39393632) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Закарпатській області (вул. Волошина, буд. 52,м. Ужгород, Закарпатська область,88000, код ЄДРПОУ - 39393632) про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 року №Ф-2720-51 у розмірі 15819,54 грн. (п`ятнадцять тисяч вісімсот дев`ятнадцять гривень п`ятдесят чотири копійки).

Стягнути з Головного управління ДФС у Закарпатській області (вул. Волошина, буд. 52,м. Ужгород, Закарпатська область,88000, код ЄДРПОУ - 39393632) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок), що сплачений згідно квитанції №ПН421342 від 21.08.2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано судом 27.12.2019 року.

СуддяС.А. Гебеш