Справа № 440/2122/19
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2019 р. Справа № 440/2122/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2019 року, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава по справі № 440/2122/19

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі по тексту Міноборони, відповідач), за участю третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі по тексту - ІНФОРМАЦІЯ_3 ), в якому просив суд:

визнати протиправним та скасувати пункт 27 протоколу № 2 від 18.01.2019 року засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, в частині відмови в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 "Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призначені на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві";

зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013, як інваліду 2 групи з 30 серпня 2018 року, інвалідність якого настала внаслідок травми, що пов`язана із виконанням обов`язків військової служби, в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на перше січня календарного року, з урахуванням раніше виплаченої суми, та вжити заходів до її виплати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що під час виконання обов`язків військової служби під час участі в антитерористичній операції отримав травми. Внаслідок поранення, пов`язаного з виконання обов`язків військової служби, що сталося 27.01.2015, в 2015 році йому встановлено 25% втрати працездатності без встановлення інвалідності. Під час проходження первинного огляду встановлено ІІІ групу інвалідності з 15.09.2016. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я, при повторному огляді позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 30.08.2018. Причиною інвалідності є травма, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Позивач вважає, що як інвалід війни ІІ групи з 30.08.2018 набув право на отримання одноразової грошової допомоги. Однак, відповідач безпідставно відмовив в призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи, чим порушив його право на соціальний захист та отримання належної суми грошової допомоги, яке підлягає захисту в судовому порядку.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2019 по справі № 440/2122/19, прийнятим в порядку письмового провадження, позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (Повітрофлотський пр-т, 6, м. Київ, 03168, ), третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 18.01.2019 №2, в частині відмови ОСОБА_1 у призначені одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності з 30.08.2018, внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, з урахуванням права позивача на отримання одноразової грошової допомоги, як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок поранення, захворювання, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності, а саме з 30.08.2018, з урахуванням проведених виплат, відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою КМУ від 25.12.2013 №975.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2019 року та прийняте нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що у зв`язку з тим, що повторне звернення позивача про призначення та виплату одноразової грошової допомоги надійшло у строк, що перевищує два роки з моменту первинного медичного огляду, Міністерство оборони України на підставі п. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 8 Порядку № 975 правомірно відмовило у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 . З викладених підстав, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 21.08.2019 по справі №806/22187/18, вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають.

Позивач у надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначив, що посилання відповідача в апеляційній скарзі на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 806/2187/18, є безпідставним, оскільки вказана постанова ухвалена за інших фактичних обставин. Вважає, що в даному випадку необхідно враховувати правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі № 825/1380/18, в якій судом касаційної інстанції безпосередньо досліджувалися спірні питання щодо строку реалізації права на одноразову грошову допомогу при подальшому встановленні інвалідності за наслідками повторного медичного огляду після первинного встановлення відсотку втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 15.08.2014 був призваний на службу до Збройних Сил України на підставі Указу президента України від 21.07.2014 №607 "Про часткову мобілізацію" (а.с.23-24).

З наявної в матеріалах справи копії довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) старшого сержанта ОСОБА_1 від 29.04.2015 №2696, виданої Військовою частиною НОМЕР_3 , вбачається, що 27.01.2015 під час виконання обов`язків військової служби в зоні проведення АТО в районі н.п. Опитне Донецької області позивач отримав мінно-вибухову травму (закрита черепна-мозкова травма, струс головного мозку).

02.10.2015 під час огляду органами МСЕК встановлено 25% втрати працездатності ОСОБА_1 внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджено довідкою серії ВМ-1 №000948 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованої особи.

Свідоцтвом про хворобу ВЛК №1153 від 24.07.2015, копія якого наявна в матеріалах справи, підтверджено факт наявності захворювання, пов`язаного із проходженням військової служби, а також травми, пов`язаної з проходженням військової служби (а.с.18).

В подальшому позивачу з 15.09.2016 вперше встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку з отриманням травми, що пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, про що видано довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0563956 (а.с.15).

Зі змісту листа Полтавського ОВК від 14.02.2019 № 12/423 направленого позивачу, вбачається, що у зв`язку з втратою 25% працездатності та встановленням ІІІ групи інвалідності Міністерством оборони України позивачу було виплачено 217 500 грн.

За результатом повторного огляду ОСОБА_1 з 30.08.2018 встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку з отриманням травми, що пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 17).

У зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності (вищої), позивач через Полтавський ОВК звернувся до відповідача із заявою про виплату різниці між одноразовою грошовою допомогою по ІІ групі інвалідності та по ІІІ групі інвалідності.

Згідно із рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, викладеного в п. 27 протоколу №2 від 18.01.2019 (далі по тексту комісія Міноборони), позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, з посиланням на те, що заявнику групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності (а.с.13).

Не погодившись із вказаним рішенням Міністерства оборони України, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом про його оскарження, зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 30.08.2018, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 18.01.2019 №2.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII.

У відповідності до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2232-XII), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно зі статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

У частині першій статті 16 Закону № 2011-XII закріплено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 4 частини 2 статті 16 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Положеннями пункту "б" частини першої статті 16-2 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Приписами абзацу 1 частини 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII встановлено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі по тексту Порядок № 975), яка набрала чинності 24.01.2014.

Згідно із пунктом 8 Порядку № 975 якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Пунктом 11 Порядку № 975 передбачено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

З викладеного вище випливає, що нормами Закону № 2011-ХІІ передбачено право військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності, за умови, що встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або відсотку втрати працездатності.

Положення статті 16-3 цього Закону застосовуються при вирішення питання щодо отримання доплат між розміром раніше отриманої одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності нижчої групи (меншого відсотка втрати працездатності) та розміром одноразової грошової допомоги яка повинна виплачуватись при встановлені інвалідності вищої групи (більшого відсотка втрати працездатності).

В свою чергу, стаття 16 Закону № 2011-ХІІ визначає перелік осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, а стаття 16-3 Закону визначає порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Колегія суддів зауважує, що на момент первинного встановлення позивачу часткової втрати працездатності 02.10.2015 Закон № 2011-ХІІ та Порядок №975 не містили норми, яка б обмежувала строк реалізації права на одноразову грошову допомогу при подальшому встановленні особі інвалідності за наслідками повторного медичного огляду.

В подальшому Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII до Закону №2011-XIІ було внесено зміни, а саме пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ доповнено абзацом другим такого змісту: "У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється".

Саме ця норма стала підставою для відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до матеріалів справи 02.10.2015 під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 25% втрати працездатності ОСОБА_1 ; з 15.09.2016 позивачу вперше встановлено ІІІ групу інвалідності; під час повторного огляду позивачу з 30.08.2018 встановлено ІІ групу інвалідності.

Колегія суддів ураховує, що Закон України від 06.12.2016 №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким було доповнено частину четверту статті 16-3 Закону № 2011-XII абзацом 2, відповідно до якого у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулися, не здійснюється, - набрав чинності лише з 01 січня 2017 року.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отож, в силу статті 58 Конституції України, норма Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яка набрала чинності 1 січня 2017 року, на спірні правовідносини не розповсюджується. Застосування даної норми стосовно позивача можливе лише у разі повторної зміни (встановлення) групи інвалідності з 30 серпня 2018 року і саме з цього моменту слід відраховувати дворічний строк.

У свою чергу, стаття 16-3 Закону №2011-ХІІ у редакції до 01.01.2017 не містила часових обмежень на виплату одноразової грошової допомоги у разі, якщо після призначення первинної групи інвалідності (меншого відсотку втрати працездатності) особі було встановлено вищу групу інвалідності (більшого відсотку втрати працездатності), зокрема після двох років з часу первинного встановлення інвалідності чи ступеня втрати працездатності.

Системний аналіз наведених вище правових норм дає підстави зробити висновок, що у разі встановлення військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у них виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується їм з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги. Оскільки, на момент виникнення спірних правовідносин, строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено не було, то позивач має право на отримання вказаної допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення групи інвалідності.

Такий висновок суду першої та апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 20.03.2018 по справі №295/3091/17, від 21.06.2018 по справі № 760/11440/17, від 30.09.2019 по справі № 825/1380/18, яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України.

З огляду на викладене, твердження відповідача про відсутність правових підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки закінчився дворічний строк після первинного встановлення втрати працездатності, є помилковими.

Інших підстав для відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги в пункті 27 рішення Комісії, оформленого протоколом № 2 від 18.01.2019, не наведено.

Факт подання позивачем повного пакету документів, передбаченого пунктом 11 Порядку № 975, в тому числі, документу про обставини та причини поранення, зокрема, про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновку, що комісія Міністерства оборони України, відмовляючи позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги (різниці між розміром одноразової грошової допомоги по 2 групі інвалідності та по 3 групі інвалідності), діяла не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законом № 2011-ХІІ.

Слід відмітити, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Згідно із п.п. 21,24 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі "Стреч проти Сполучного Королівства" ("STRETCH v. THE UNITED KINGDOM " № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY " № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

Отже, рішення про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 30.08.2018, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 18.01.2019 №2, є протиправним та підлягає скасуванню.

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 806/2187/18 колегія суддів відхиляє, оскільки остання ухвалена за інших фактичних обставин.

Так, у правовідносинах, що було предметом розгляду в рамках справи № 806/2187/18, позивачу 03.04.2015 було первісно встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок захворювань, пов`язаних з проходженням військової служби, та 30.09.2015 виплачено одноразову грошову допомогу в сумі 84833,70 грн.. 09.12.2015 позивачу було підтверджено ІІІ групу інвалідності, однак, з іншої підстави виконання обов`язків військової служби, та 28.12.2016 виплачено одноразову грошову допомогу в сумі 109460,00 грн., а 04.12.2017 позивачу встановлено 2 групу інвалідності, після чого він втретє звернувся за отриманням одноразової грошової допомоги, однак, йому було відмовлено у виплаті допомоги по ІІ групі інвалідності з посиланням на сплив 2-річного строку після первинного встановлення інвалідності.

Разом з тим, абзацем 1 частини 2 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ передбачено можливість користування правом на отримання одноразової грошової допомоги в межах 2-річного строку - лише двічі (у зв`язку з первинним встановленням цього права та згодом у разі можливості отримання допомоги в більшому розмірі).

Таким чином, позивач двічі реалізував своє право на отримання одноразової грошової допомоги по інвалідності, встановленої з різних підстав, - вперше за п.5 ч.2 ст.16, ч.2 ст.16-2 Закону № 2011-ХІІ, вдруге за п.4 ч.2 ст.16, п. «б» ч.1 ст.16-2 Закону № 2011-ХІІ протягом дворічного строку, після спливу якого не міг використати це право втретє.

Водночас, у спірних відносинах по справі № 440/2122/19 позивач не скористався правом на отримання одноразової грошової допомоги після встановлення йому 25% втрати працездатності (п.7 ч.2 ст.16, ч.2 ст.16-2 Закону № 2011-ХІІ). Право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності ІІІ групи за п.4 ч.2 ст.16, п. «б» ст.16-2 Закону № 2011-ХІІ виникло у нього лише 15.09.2016, і правом отримання доплати до виплаченої допомоги, у зв`язку з підвищенням групи інвалідності, ОСОБА_1 вирішив скористатися вдруге в межах 2-річного строку, що узгоджується з приписами абз.1 ч.2 ст.16-3 Закону № 2011-ХІІ.

Колегія суддів вказує, що встановлення ІІ групи інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із захистом Батьківщини, є підставами для виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі, передбаченому частиною першої статті 16-2 Закону № 2011-XII, а саме в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Водночас, на підставі цієї норми позивачу у 2016 році було виплачено одноразову грошову допомогу по 3 групі інвалідності в сумі 217500 грн. (150-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності).

Враховуючи встановлену судом першої інстанції та підтверджену судом апеляційної інстанції протиправність рішення відповідача про відмову ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги по інвалідності 2 групи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов`язання Міноборони прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 вказаної допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок поранення, захворювання, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності, з урахуванням вже проведених виплат.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.09.2019 по справі № 440/2122/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова С.П. Жигилій