Справа № 520/8076/19
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 р.Справа № 520/8076/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Сіренко О.І.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 25.10.19 року по справі № 520/8076/19

за позовом ФОП ОСОБА_1

до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області

про визнання незаконними та скасування постанов про накладення стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення стягнень, передбачених ст. 23 Закону України Про захист прав споживачів №5.0-116 від 24.06.2019 року.

- визнати протиправною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення №№5.0-5.1 від 24.06.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на протиправне та безпідставне винесення відповідачем постанов про накладення стягнень та про адміністративне правопорушення.

15 жовтня 2019 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області про визнання незаконними та скасування постанов про накладення стягнення - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати вказане рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції. В апеляційній скарзі позивач зазначає, що судом 1-ї інстанціії не надано належної оцінки доводам позивача про те, що адміністративно-господарські санкції застосовано до позивача до спливу строку усунення порушень у сфері захисту прав споживачів, визначеного у приписі відповідача №1773 від 13.06.2019 року.

Відповідач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу вказав на правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення, яке скасуванню не підлягає.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що до Головного управління надійшло звернення гр. ОСОБА_2 (вх.№С-660 від 22.04.2019), в якому заявник зазначає, що 17.02.2018 за адресою: АДРЕСА_1 , у магазині "UMIKS (ФОП ОСОБА_1 ), ним придбано відеокарту MSi GeForce GTX 1070 Ті ARMOR 8G, серійний номер 602-v330-118sb (далі Товар, Відеокарта), вартістю 22 300 грн. У період гарантійного терміну продукція втратила якість: відеокарта не визначається, відсутнє зображення.

07.02.2019 заявник звернувся до магазину, і продавець прийняв відеокарту на ремонт. 06.03.2019 представник магазину повідомив споживача, що відеокарта має суттєвий недолік, вона не може бути відремонтована, але магазин готовий замінити її на нову або аналогічну. Заявник просив розірвати договір та повернути йому кошти, на що отримав відмову.

Відповідно до статті 6 Закону України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, підставою для здійснення позапланових заходів, зокрема, є звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.

Відповідач, вбачаючи підстави для проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) звернувся до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України за отриманням погодження.

На підставі звернення гр. ОСОБА_2 , погодження Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, наказу №1606 від 07.06.2019 та направлення №1772 від 07.06.2019, спеціалістами Головного управління було здійснено позапланову перевірку ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та складено акт №1772 від 13.06.2019.

Під час проведення перевірки встановлено, що 17.02.2018 споживачем придбано відеокарту вартістю 22 300 грн. У період гарантійного терміну продукція втратила якість, що підтверджено технічним висновком від 17.04.2019, наданого ТОВ МТІ-СЕРВІС", де зазначено, що за результатами діагностики заявлений недолік підтверджено та зазначено про неможливість усунути вказаний недолік в розумний строк. При цьому у вказаному висновку зазначено, що порушень умов гарантії не виявлено.

За результатами позапланової перевірки було складено Акт №1772 від 13.06.2019 року.

05.07.2019 року позивач отримав постанову про накладення стягнень, передбачених ст.23 Закону України Про захист прав споживачів №5.0-116 від 24.06.2019 року штраф у розмірі 223000 грн. 00 коп., та постанову по справі про адміністративне правопорушення №5.0-5.1 від 24.06.2019 року, штраф у розмірі 170 грн. 00 коп.

11 липня 2019 року позивач звернувся до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів зі скаргою на постанову про накладення стягнень, передбачених ст.23 Закону України Про захист прав споживачів №5.0-116 від 24.06.2019 року, та постанову по справі про адміністративне правопорушення №5.0-5.1 від 24.06.2019 року.

09.08.2019 року простим поштовим відправленням позивач отримав результати розгляду скарг на постанову про накладення стягнень, передбачених ст.23 Закону України Про захист прав споживачів №5.0-116 від 24.06.2019 року та постанову по справі про адміністративне правопорушення №5.0-5.1 від 24.06.2019 року.

За результатом розгляду скарги Державною службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів постанову про накладення стягнень, передбачених ст.23 Закону України Про захист прав споживачів №5.0- 116 від 24.06.2019 року, та постанову по справі про адміністративне правопорушення №5.0-5.1 від 24.06.2019 року було залишено без змін.

Не погоджуючись із зазначеною постановою про накладення стягнень, передбачених ст. 23 Закону України Про захист прав споживачів №5.0-116 від 24.06.2019 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності накладення на позивача стягнень, передбачених ст. 23 Закону України Про захист прав споживачів №5.0-116 від 24.06.2019 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, підставою штрафної санкції відповідно до постанови №5.0-116 від 24.06.2019 року, слугували висновки контролюючого органу про порушення позивачем абз.3, абз. б ч.1, абз.1 ч.5, абз.1 ч.9, ч.7 ст.8 Закону України "Про захист прав споживачів" відповідальність за що передбачена п.1.ч.1 ст.23 Закону України Про захист прав споживачів від 12.05. 1991 року №1023-ХІІ.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про захист прав споживачів" (далі - Закон) у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, мас право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника:

1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми:

2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Частиною 3 та 5 статті 8 Закону передбачено, що вимоги споживача встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача.

Продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов`язані прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги.

Частиною 7 статті 8 Закону передбачено, що при розірванні договору розрахунки із споживачем у разі підвищення ціни на товар провадяться виходячи з його вартості на час пред`явлення відповідної вимоги, а в разі зниження ціни виходячи з вартості товару на час купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів.

Частиною 4 статті 17 вказаного Закону встановлено, що споживач має право на перевірку якості, безпеки, комплектності, міри, ваги та ціни продукції, що придбавається (замовляється), демонстрацію безпечного та правильного її використання. На вимогу споживача продавець (виконавець) зобов`язаний надати йому контрольно-вимірювальні прилади, документи про якість, безпеку, ціну продукції. У разі коли під час гарантійного строку необхідно визначити причини втрати якості продукції, продавець (виконавець, виробник) зобов`язаний у триденний строк з дня одержання від споживача письмової згоди організувати проведення експертизи продукції. Експертиза проводиться за рахунок продавця (виконавця, виробника). Якщо у висновках експертизи буде доведено, що недоліки виникли після передачі продукції споживачеві внаслідок порушення ним встановлених правил використання, зберігання чи транспортування або дій третіх осіб, вимоги споживача не підлягають задоволенню, а споживач зобов`язаний відшкодувати продавцю (виконавцю, підприємству, яке виконує його функції) витрати на проведення експертизи. Споживач, продавець (виконавець, виробник) мають право на оскарження висновків експертизи у судовому порядку.

У відповідності до п.п. 30, 33 - 35 Розділу I Правил роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, установлені пунктом 29 цього розділу) зобов`язані прийняти товар неналежної якості в споживача, видати йому документ, що підтверджує одержання товару, і задовольнити його вимогу на підставі письмової заяви, яка подається споживачем у двох примірниках.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, споживач ОСОБА_2 звернувся до суб`єкта господарювання з вимогою розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми, що підтверджується зверненням споживача від 13.03.2019.

При цьому, ФОП ОСОБА_1 було надано споживачу відповідь №1 від 27.03.2019, в якій передбачалося, що суб`єктом господарювання буде проведено заміну товару на новий або аналогічний з числа наявних у магазині.

Жодних зауважень та заперечень стосовно того, що товар придбано не у ФОП ОСОБА_1 протягом перевірки та у листах позивача гр. ОСОБА_3 не надходило. Як вбачається з копій листів, що надсилалися позивачем у переписці з гр. ОСОБА_3 підчас вирішення питання розірванні договору, позивач не заперечував існування договірних відносин та покупки гр. ОСОБА_3 товару саме у позивача.

Також, ФОП ОСОБА_1 підтвердив факт правовідносин з гр. ОСОБА_3 у поясненнях від 13.06.2019 та копіях договорів та інших документів, наданих Головному управлінню підчас перевірки.

Посилання апелянта на те, що повернення сплаченої за товар грошової суми стосується виключно імпортера, не беруться судом до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.6 Закону України Про захист прав споживачів продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

Відповідно до ч. 3-5 ст. 8 зазначеного Закону вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача.

Споживач має право пред`явити одну з вимог, передбачених частиною першою цієї статті, а в разі її невиконання заявити іншу вимогу, передбачену частиною першою цієї статті.

Зазначені вимоги за місцезнаходженням споживача задовольняють також створені власником продавця торговельні підприємства та філії, що здійснюють продаж аналогічних придбаним споживачем товарів, або підприємства, на які ці функції покладено на підставі договору. Функції представників підприємств-виробників виконують їх представництва та філії, створені виробниками для цієї мети, або підприємства, які задовольняють зазначені вимоги на підставі договору з виробником. Продавець і виробник під час продажу (реалізації) товару зобов`язані інформувати споживача про підприємства, що задовольняють вимоги, встановлені частинами першою і третьою цієї статті. За ненадання такої інформації встановлюється відповідальність згідно із статтями 15 і 23 цього Закону. Продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов`язані прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги.

Таким чином, обов`язок прийняти товар та задовольнити вимоги позивача покладається не лише на виробника (представників підприємств-виробників), а й на продавця. Вибір кому саме пред`являється вимога та яку вимогу пред`являти належить споживачу.

Закон не відокремлює випадки, коли споживач звертається в порядку реалізації прав, визначених ч. 1 ст. 8 Закону України Про захист прав споживачів до виробника, а коли до продавця.

Крім того, п. 1 аб. 2 ч. 1 ст. 8 Закону України Про захист прав споживачів зазначено, що у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми.

Як вбачається з технічного висновку, наданого ТОВ "МТІ-СЕРВІС" за результатами діагностики заявлений споживачем недолік підтверджено, порушень умов гарантії не виявлено. Відтак, у вказаному висновку визначено, що істотні недоліки виникли не з причини порушення споживачем гарантійних умов. Товар покупався споживачем новий у використанні до придбання його гр. ОСОБА_3 не перебував. З огляду на це, можна зробити висновок, що зазначені недоліки виникли з вини виробника. При цьому висновок експертизи відповідно до положень ст. 8 Закону не є обов`язковою умовою виконання вимог споживача про розірвання договору, та надається за необхідності, тобто не обов`язково.

З огляду на зазначене, колегія суддів, у позивача були відсутні підстави для відмови гр. ОСОБА_3 в розірванні договору із поверненням грошей.

Посилання позивача на прагнення найкращим шляхом вирішити питання гр. ОСОБА_3 шляхом надання громадянину більш нового зразка відеокарти, не береться судом до уваги, оскільки в даному випадку у позивача був наявний обов`язок виконати вимогу гр. ОСОБА_3 не залежно від будь-яких особистих прагнень вирішити вказане питання іншим чином.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вказує на те, що ФОП ОСОБА_1 було відмовлено гр. ОСОБА_2 в реалізації його прав, передбачених ч. 1 та 7 статті 8 Закону, а саме в розірванні договору та поверненні сплаченої за товар грошової суми не пізніше ніж протягом семи днів з дня пред`явлення відповідної вимоги.

Підстав для відмови позивачем гр. ОСОБА_3 в реалізації його прав, передбачених ч. 1 та 7 статті 8 Закону, а саме в розірванні договору та поверненні сплаченої за товар грошової суми, матеріалами справи не містять.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваної постанови про накладення стягнень, передбачених ст. 23 Закону України Про захист прав споживачів №5.0-116 від 24.06.2019 року, діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України.

Враховуючи встановлені вище обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до довільного тлумачення норм права. Так, посилання на позицію Верховного суду України від 14.08.2018 у справі №803/1122/2017 не може братися судом до уваги у даних правовідносинах, оскільки вказана судова справа стосувалася інших, не аналогічних правовідносин у сфері застосування Закону України «Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів».

Посилаючись на п.8 ст.7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», позивач довільно тлумачить норму права, в наступній частині «...приписне передбачає застосування санкцій щодо суб`єкта господарювання...». Слід не погодитися із таким тлумаченням, адже у даній нормі права передбачається, що, власне, припис як документ за своєю правовою природою не містить у собі санкцій щодо суб`єкта господарювання. Даний факт не виключає застосування до спірних правовідносин пункту 4 Порядку накладення стягнень за порушення законодавства про захист прав споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 р. № 1177, що є спеціальною нормою права.

Відповідно до ч. 1 ст.6 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

Відповідно до ч. 3-5 ст. 8 зазначеного Закону вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача.

Споживач має право пред`явити одну з вимог, передбачених частиною першою цієї статті, а в разі її невиконання заявити іншу вимогу, передбачену частиною першою цієї статті.

Зазначені вимоги за місцезнаходженням споживача задовольняють також створені власником продавця торговельні підприємства та філії, що здійснюють продаж аналогічних придбаним споживачем товарів, або підприємства, на які ці функції покладено на підставі договору. Функції представників підприємств- виробників виконують їх представництва та філії, створені виробниками для цієї мети, або підприємства, які задовольняють зазначені вимоги на підставі договору з виробником. Продавець і виробник під час продажу (реалізації) товару зобов`язані інформувати споживача про підприємства, що задовольняють вимоги, встановлені частинами першою і третьою цієї статті. За ненадання такої інформації встановлюється відповідальність згідно із статтями 15 і 23 цього Закону. Продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов`язані прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги.

Таким чином, обов`язок прийняти товар та задовольнити вимоги позивача покладається не лише на виробника (представників підприємств-виробників), а й на продавця. Вибір кому саме пред`являється вимога та яку вимогу пред`являти належить споживачу.

Закон не відокремлює випадки, коли споживач звертається в порядку реалізації прав, визначених ч. 1 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» до виробника, а коли до продавця.

Крім того, п. 1 аб. 2 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми.

Як вбачається з технічного висновку, наданого TOB "МТІ-СЕРВІС" за результатами діагностики заявлений споживачем недолік підтверджено, порушень умов гарантії не виявлено. Відтак, у вказаному висновку визначено, що істотні недоліки виникли не з причини порушення споживачем гарантійних умов. Товар покупався споживачем новий у використанні до придбання його заявника не перебував. З огляду на це, можна зробити висновок, що зазначені недоліки виникли з вини виробника. При цьому висновок експертизи відповідно до положень ст. 8 Закону не є обов`язковою умовою виконання вимог споживача про розірвання договору, та надається за необхідності, тобто не обов`язково.

Отже, у позивача були відсутні підстави для відмови заявнику в розірванні договору із поверненням грошей.

З урахуванням викладеного, колегіяєю суддів не встановлено наявність законних підстав для відмови позивачем заявнику в реалізації його прав, передбачених ч. 1 та 7 статті 8 Закону, а саме в розірванні договору та поверненні сплаченої за товар грошової суми.

Інші доводи апелянта зводяться до перекручування норм права та не заслуговують на увагу суду.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду України від 14.08.2018 року по справі №803/1122/17, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене рішення стосується інших обставин та підстав.

За змістом п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "RuizTorija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2019 року по справі № 520/8076/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)О.І. Сіренко
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 26.12.2019 року