Справа № 620/3133/19
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 грудня 2019 року м. Чернігів Справа № 620/3133/19

Чернігівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Падій В.В., розглянувши, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про: визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що відповідачем протиправно не нарахована та не виплачена йому при звільненні одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, оскільки, згідно з чинним законодавством України, він має право на таку виплату.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Падій В.В. від 28.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та встановлено відповідачу для подання відзиву на позов або заяви про визнання адміністративного позову 15 - денний строк, з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідачем подано до суду відзив на позов, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та зазначає, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 24.07.2019 №153 вказано, що ОСОБА_1 виплатити одноразову грошову допомогу за 2 календарні роки служби в сумі 11086,65 грн., але сплатити вказану суму на даний час у військової частини не було можливості через відсутність фінансування, оскільки всі витрати Військової частини НОМЕР_1 здійснюються за рахунок Державної казначейської служби України, на замовлення та одержання яких потрібен певний час. Також відповідач у відзиві на позов просить визнати поважними причини пропуску Військовою частиною НОМЕР_1 строку на подачу відзиву, оскільки єдиний повноважний представник військової частини перебуває у звільненні від виконання службових обов`язків з 08 листопада по теперішній час, на підтвердження чого надав витяги з наказів командира військової частини, а також копію довіреності.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій останній звернув увагу суду на рішення Європейського суду з прав людини, суть яких зводиться до того, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Також зазначив, що відповідач у відзиві на позов не заперечує, що за час служби з 14.07.2016 по 28.02.2018 позивачу не нараховувалася та не виплачувалася одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення. Водночас відповідач не визнає позов, проте не надає належних доказів про причини невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення. Також зазначив, що враховуючи те, що відповідачем пропущено строки для подачі відзиву проти позову та він не ставить питання про поновлення пропущених процесуальних строків, то відзив проти позову та додані до нього письмові докази не повинні прийматися судом до уваги.

Вирішуючи клопотання відповідача про визнання поважними причини пропуску Військовою частиною НОМЕР_1 строку на подачу відзиву, суд враховує, що ухвалу суду від 28.10.2019, якою відповідачу надано 15-денний строк на подання відзиву на позов, відповідно до інформації з офіційного веб-сайту «Укрпошта» щодо поштового відправлення 660, Військова частина НОМЕР_1 отримала 01.11.2019, а відзив на позов відповідачем подано до суду 19.11.2019, тобто з пропуском на 3 дні.

Разом з тим на підтвердження поважності причин пропуску строку відповідачем подано до суду витяг з наказу від 06.11.2019 №237 про вибуття командира Військової частини НОМЕР_1 у відпустку строком на 30 діб з 06.11.2019 по 07.12.2019 (а.с.33).

Також подано витяги з наказів від 08.11.2019 №240 та від 18.11.2019 №246, з яких випливає, що старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_2 , помічника командира батальйону з правової роботи було звільнено від виконання службових обов`язків з 08.11.2019 по 14.11.2019 у зв`язку з хворобою та з 18.11.2019 у зв`язку з хворобою дитини (а.с.34-35).

За таких обставин та враховуючи не значний пропуск відповідачем строку для подання відзиву на позов, суд дійшов висновку щодо визнання поважними причини пропуску Військовою частиною НОМЕР_1 строку на подачу відзиву.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач з 14.07.2016 по 13.07.2019 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується трудовою книжкою позивача від 10.07.2003 серії НОМЕР_2 (а.с.15-16,37).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 24.07.2019 №153 (по стройовій частині) старшого солдата військової служби ОСОБА_1 , старшого стрільця 3 відділення охорони 2 взводу охорони 1 роти охорони, звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 08.07.2019 №28-РС з військової служби в запас за підпунктом «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 13.07.2019 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Вказаним наказом також передбачено виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, відповідно до пункту 7 розділу XXXII наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 у розмірі 50% місячного грошового забезпечення з розрахунку за 2 календарні роки служби у сумі 11086,65 грн. (а.с.38-39).

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 15.11.2019 №318 ОСОБА_1 одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення не виплачувалась (а.с.40).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та зважає на наступне.

Так, у відповідності до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІІ).

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону №2232-ХІІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з положеннями статті 40 Закону №2232-ХІІІ гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до Закону України «Про Збройні Сили України», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

У свою чергу, права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011- XII).

Відповідно до статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частинами 1, 2 статті 9 Закону №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Так, право на одноразову допомогу при звільненні позивач набув у відповідності до статті 15 Закону №2011-XII, що не заперечується відповідачем.

Як встановлено судом вище, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 24.07.2019 №153 (по стройовій частині) передбачено виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, відповідно до пункту 7 розділу XXXII наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 у розмірі 50% місячного грошового забезпечення з розрахунку за 2 календарні роки служби у сумі 11086,65 грн. (а.с.38-39).

Так, наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, розділом XXXII якого встановлено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.

Особам офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу та звільняються зі служби за власним бажанням, іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, визначених Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413, та мають вислугу десять календарних років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, до якого включаються: звільненим із займаних посад - щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення за останньою займаною посадою; які на день звільнення з військової служби перебували в розпорядженні відповідних командирів (начальників) та тим, які до дня звільнення з військової служби були звільнені від посад (у тому числі у зв`язку зі скороченням штатних посад), - щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення за останньою займаною посадою на день звільнення з військової служби з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення; яких відсторонено від посад відповідно до Кримінального процесуального кодексу України або яких відсторонено від виконання службових повноважень у зв`язку зі складанням щодо них протоколу про адміністративне корупційне правопорушення, - щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення, на які мали право військовослужбовці за останньою займаною посадою на день відсторонення від посад (відсторонення від виконання службових повноважень) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про запобігання корупції», а також тим, які станом на 16.03.2014 проходили службу на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя і в установленому порядку не продовжили її проходження за межами тимчасово окупованої території України, одноразова грошова допомога не виплачується.

У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання одноразової грошової допомоги, установленої Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже спірна одноразова грошова допомога позивачу нарахована, відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 24.07.2019 №153 (по стройовій частині), у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Разом з тим, як вбачається з довідки Військової частини НОМЕР_1 від 15.11.2019 №318 ОСОБА_1 одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення не виплачувалась (а.с.40).

Відповідач посилається, як на підставу для невиплати позивачу спірної одноразової грошової допомоги, на той факт, що сплатити вказану суму на даний час у військової частини не було можливості через відсутність фінансування, оскільки всі витрати Військової частини НОМЕР_1 здійснюються за рахунок Державної казначейської служби України, на замовлення та одержання яких потрібен певний час.

Проте суд вважає необґрунтованими вищевказані посилання відповідача, оскільки у відповідності до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Отже посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування є необґрунтованим та не може бути підставою для не виплата позивачу нарахованої одноразової грошової допомоги при звільненні, відповідно до пункту 7 розділу XXXII наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 у розмірі 50% місячного грошового забезпечення, а порушення цієї гарантії є невиправданим втручанням у права позивача, передбачені статтею 1 Першого протоколу.

Також суд враховує, що відповідачем не надано суду доказів на підтвердження виплати позивачу спірної одноразової грошової допомоги станом на момент ухвалення судом рішення у даній справі.

За таких обставин суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає відновленню шляхом визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Враховуючи наведене, позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано, тому судові витрати, що підлягають відшкодуванню, відсутні.

Керуючись статтями 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 та підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги до Чернігівського окружного адміністративного суду або до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 ).

Суддя В.В. Падій