Справа № 440/315/19
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2019-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/315/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Бойка С.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Коломацької сільської ради Полтавського району Полтавської області в особі сільського голови Почечуна Євгена Олександровича до Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про визнання дій протиправними та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

23 січня 2019 року Коломацька сільська рада Полтавського району Полтавської області (далі за текстом-позивач, Коломацька с/р) в особі сільського голови Почечуна Євгена Олександровича звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі за текстом-відповідач, Полтавський РВДВС) про визнання протиправними дій головного державного виконавця Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Опанасенко Юлії Володимирівни щодо накладення штрафу на Коломацьку сільську раду Полтавського району Полтавської області та скасування постанови головного державного виконавця Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Опанасенко Юлії Володимирівни від 26.12.2018 про накладення штрафу на Коломацьку сільську раду Полтавського району Полтавської області в розмірі 5100,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державний виконавець, приймаючи спірну постанову про накладення штрафу, не з`ясував поважність причин невиконання рішення суду у повному обсязі, зокрема те, що позивач вчиняє дії щодо повного виконання рішення про надання стягувачу житла. Водночас, наголошував на тому, що невиконання рішення суду за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може свідчити про невиконання такого рішення без поважних причин.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам ст.ст.160, 161 КАС України /а.с.23-24/.

Ухвалою суду від 12.02.2019 продовжено строк для усунення недоліків, визначених ухвалою від 25.01.2019 /а.с.27-28/.

Позивач усунув недоліки, визначені ухвалою суду /а.с.31/.

Ухвалою суду від 19.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, витребувано від відповідача належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження /а.с.2-4/.

Ухвалою суду від 13.03.2019 зупинено провадження по справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 440/66/19 за позовом Коломацької сільської ради Полтавського району Полтавської області в особі сільського голови Почечуна Євгена Олександровича до Головного державного виконавця Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Опанасенко Юлії Володимирівни про визнання дій протиправними та скасування постанови /а.с.58/.

Ухвалою суду від 29.10.2019 поновлено провадження по справі /а.с.65-66/.

Ухвалою суду від 06.12.2019 витребувано докази від ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області /а.с.80-81/.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву на позов.

Через канцелярію суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі його представника /а.с.54/.

Відповідач у судове засідання, що призначене на 18.12.2019 не з`явився, хоча й був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України, а також відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив розглянути справу у порядку письмового провадження.

Отже, зважаючи на те, що учасники справи заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні відсутні, потреби у допиті свідка чи експерта не вбачається, а тому суд ухвалив розглянути справу у порядку письмового провадження.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року у цивільній справі № 2-101/99 позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Куликівської сільської ради народних депутатів Полтавського району, КСП імені Благоєва, Юхимця Василя Олександровича, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання ордерів недійсними, виселення та стягнення заподіяної задоволено частково, серед іншого, зобов`язано КСП ім. Благоєва надати ОСОБА_4 Михайловичу квартиру по АДРЕСА_1 а.с.129-131/.

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року 10.03.1999 видано виконавчий лист /а.с.87-88/.

Постановою державного виконавця від 24.12.2002 замінено сторону виконавчого провадження з КСП ім. Благоєва на її правонаступника Куликівську сільську раду /а.с.90/.

Рішенням Європейського Суду з прав людини від 19.11.2012 (заява №15729/07) встановлено факт порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з тривалістю провадження. Зокрема, суд, належним чином врахувавши свої висновки у цій справі, зазначив, що найвідповіднішою формою відшкодування буде виконання судового рішення від 10 березня 1999 року, яким було підтверджено право заявника на оренду квартири. Таким чином, заявник буде, на скільки це можливо, повернутий у становище, яке мав до порушення статті 6 Конвенції (пункт 48 рішення).

Для вжиття заходів індивідуального характеру, що вказані у пункті 48 рішення Європейського Суду з прав людини 10 листопада 2017 року стягувач ОСОБА_1 подав до ВДВС Полтавського району ГТУЮ у Полтавській області заяву про відкриття виконавчого провадження /а.с.89/.

Постановою державного виконавця від 27.03.2018 відкрито виконавче провадження №56068552 /а.с.92/.

Вимогою №5760 до ОСОБА_5 державний виконавець вимагав з`явитися до відділу 17.04.2018 для вирішення питання щодо виконання рішення суду по виконавчому листі №2-101/99 від 10.03.1999 /а.с.93-93/.

Актом державного виконавця від 17.04.2018 встановлено, що рішення суду виконати неможливо, оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_1 голова повідомив, що квартира, яку потрібно надати ОСОБА_1 в рахунок виконання рішення суду на балансі сільської ради не перебуває, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 29.09.2004 серія САА №411708. Іншого аналогічного житла на балансі Куликівської с/р немає, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.100-102/.

26 квітня 2018 року державний виконавець надіслав ОСОБА_5 вимогу №6933 про відновлення прав стягувача ОСОБА_1 на підставі рішення Європейського Суду з прав людини від 05.07.2012 та рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10.03.1999 /а.с.197/, у якій вимагав розглянути можливі шляхи вирішення питання виконання рішення суду, а саме:

- переведення з нежитлового фонду в житловий фонд об`єктів нерухомого майна, які можливо надати ОСОБА_1 в рахунок виконання рішення;

- розглянути питання на позачерговій сесії Куликівської сільської ради про виділення коштів для придбання аналогічного житла ОСОБА_1 в рахунок виконання рішення суду;

- звернутися до Полтавської обласної ради про виділення коштів для будівництва чи придбання відповідного житла по виконанню рішення Ленінського районного суду м. Полтави та надання його ОСОБА_1

Листом №02-27/2 від 22.05.2018 виконавчий комітет Коломацької сільської ради Полтавського району повідомив державного виконавця про те, що на даний час немає можливості надати житло ОСОБА_1 та його сім`ї оскільки житла придатного для проживання на балансів Куликівської сільської ради немає. У найближчий час планується проведення наступної сесії новоутвореної ради Коломацької ОТГ на якій буде розглянуто питання виконання рішення Європейського Суду з прав людини від 05.07.2012 та рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10.03.1999 /а.с.110/.

Від ОСОБА_1 надійшла заява про зміну способу і порядку виконання рішення суду, у якій останній просив суд встановити або змінити спосіб і порядок виконання рішення суду від 10.03.1999 року (пропоную винести ухвалу замість зобов`язати КСП ім. Благоєва надати ОСОБА_1 квартиру по АДРЕСА_1 змінити на зобов`язання Куликівську сільську раду купити відповідне житло, яке указане в рішенні суду, і надати стягувачу або виплатити йому вартість ненаданого житла, щоб він міг сам його придбати, можуть бути інші варіанти представлені сторонами судового розгляду, а також судом).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 11 липня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення суду відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу суду першої інстанції задоволено частково. Ухвалу суду першої інстанції скасовано. Заяву про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року задоволено частково. Зобов`язано Куликівську сільську раду Полтавського району Полтавської області придбати житло, яке за розміром та благоустроєм відповідає визначеним у рішенні Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року вимогам та передати його ОСОБА_1 В іншій частині заяви ОСОБА_1 відмовлено /а.с.142-148/.

Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано справу № 2-101/99 з Ленінського районного суду м. Полтави. Зупинено виконання постанови Апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2018 року.

Постановою Верховного Суду від 12.11.2018 касаційну скаргу виконавчого комітету Куликівської сільської ради Полтавського району Полтавської області залишено без задоволення. Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2018 року залишено без змін. Поновлено виконання постанови Апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2018 року /а.с.149-157/.

Вимогою №19353 від 27.11.2018 державний виконавець просив ОСОБА_5 надати інформацію про стан виконання постанови Апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2018 року, а саме придбання житла, яке за розміром та благоустроєм відповідає визначеним у рішенні Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року вимогам та передати його ОСОБА_1 /а.с.114-116/.

Також, вимогою №19899 від 04.12.2018 державний виконавець вимагав з`явитися ОСОБА_5 до відділу 05.12.2018 для вирішення питання щодо виконання рішення суду по виконавчому листі №2-101/99 від 10.03.1999 /а.с.120-121/.

26 грудня 2018 року державний виконавець склав акт, яким встановлено, що рішенням 9 сесії сільської ради 7 скликання від 22.12.2018 утворено комісію для проведення інвентаризації майна сіл Коломацьке, Дудникове, Степанівка та інші, що увійшли до складу Коломацької об`єданої територіальної громади, яка має виявити відповідні житлові приміщення та привести їх державну реєстрацію для вирішення питання про виконання рішення суду по наданню житла ОСОБА_1 . Рішення суду не виконано /а.с.124/.

Постановою державного виконавця від 26.12.2018 на Куликівську сільську раду накладено штраф у розмірі 5100,00 грн за невиконання рішення суду /а.с.126-127/.

Позивач, не погодившись з спірним рішенням, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно із частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас згідно з частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 21 серпня 2019 у справі №826/14706/17 (провадження №11-601апп19).

Отже, справа щодо визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу належить до юрисдикції адміністративного суду.

Предметом спору по цій адміністративній справі є вирішення питання щодо правомірності спірної постанови про накладення штрафу, а тому суд, при наданні правової оцінки такій постанові, виходить з наступного.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують рішення Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У пункті 40 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Горнсбі проти Греції» суд наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

У пункті 40 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Глоба проти України» від 05 липня 2012 року, яке набуло статусу остаточного 19 листопада 2012 року, визначено, що навіть якщо заявник і мав захищене законом право вселитися та проживати у квартирі, про яку йдеться, вона не стала його житлом в розумінні ст. 8 Конвенції. За наслідками виконання рішення Ленінського районного суду від 10 березня 1999 року заявник мав отримати житло не у власність, а у найм.

Відповідно до пункту 48 зазначеного Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Глоба проти України» від 05 липня 2012 року, належним чином врахувавши свої висновки у справі, зазначає, що найвідповіднішою формою відшкодування буде виконання судового рішення від 10 березня 1999 року, яким було підтверджено право заявника на оренду квартири. Таким чином заявник буде, наскільки це можливо, повернутий у становище, яке мав до порушення статті 6 Конвенції.

Наведені вище висновки, викладені в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Глоба проти України» від 05 липня 2012 року, яке набуло статусу остаточного 19 листопада 2012 року, право ОСОБА_1 на найм (оренду) квартири юридично визначене та має бути задоволене.

Зазначеним рішенням Європейського суду було встановлено порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з огляду на надмірну тривалість провадження у цій справі. Предмет розгляду скарги Європейським судом становило судове провадження та тривале невиконання зазначеного рішення національного суду.

За усталеною практикою Європейського суду виконання остаточних обов`язкових рішень національних судів становить невід`ємну частину провадження справи.

Європейський суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV, з метою забезпечення відновлення порушених прав Стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру. Додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції; б) інші заходи, передбачені у Рішенні.

Таким чином, на державу покладається обов`язок виконання рішень Європейського суду, під яким слід розуміти у тому числі вжиття державою додаткових заходів індивідуального характеру, спрямованих на усунення конкретного порушення, визначеного в рішенні Європейського суду, а також заходів загального характеру, спрямованих на усунення підстави для надходження до Європейського суду аналогічних заяв проти України у майбутньому.

Стосовно рішення Європейського суду у справі «Глоба проти України» вжиття державою додаткових заходів індивідуального характеру - це виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року, ухваленого на користь заявника.

Саме виконання вказаного рішення національного суду становитиме повне виконання рішення Європейського суду у справі «Глоба проти України».

Відповідно до ч. 2 статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно з ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності,- за її межами.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням такої засади як обов`язковість судового рішення.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 16 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;

Правила виконання рішень немайнового (зобов`язального) характеру визначені статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

З матеріалів справи суд вбачає, що рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року залишається невиконаним більше ніж 20 років.

Факт тривалого провадження, та як-наслідок, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції встановлено рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Глоба проти України» від 05 липня 2012 року, яке набуло статусу остаточного 19 листопада 2012 року.

Судом встановлено, що державний виконавець неодноразово звертався до позивача з вимогами про належне виконання рішення суду, проте останній постійно посилався на неможливість виконання рішення суду з огляду на відсутність коштів у бюджеті.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу суду першої інстанції задоволено частково. Ухвалу суду першої інстанції скасовано. Заяву про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року задоволено частково. Зобов`язано Куликівську сільську раду Полтавського району Полтавської області придбати житло, яке за розміром та благоустроєм відповідає визначеним у рішенні Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 1999 року вимогам та передати його ОСОБА_1 .

На виконання постанови Апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2018 року сільський голова ОСОБА_5 звернувся до Коломацької с/р з клопотанням про виділення коштів на придбання житла для ОСОБА_1 /а.с.123/.

Згідно з рішенням дев`ятої (позачергової) сесії сільської ради сьомого скликання Коломацької сільської ради від 22.12.2018 сесія вирішила, що Коломацька сільська рада на даний час не має можливості виконати рішення Європейського Суду з прав людини від 05.07.2012 та рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10.03.1999, оскільки згідно з вищевказаними сільська рада повинна надати саме житлове приміщення, яке відсутнє на теперішній час на балансі Коломацької сільської ради. Для вирішення питання щодо надання житла ОСОБА_1 утворено комісію для проведення інвентаризації майна сіл Коломацьке, Дудникове, Степанівка та інші, що увійшли до складу Коломацької об`єднаної територіальної громади, яка має виявити відповідні житлові приміщення та привести їх державну реєстрацію для вирішення питання про виконання рішення суду по наданню житла ОСОБА_1 . Зокрема, комісії доручено проведення детального аналізу, у тому числі з метою виявлення вільних житлових приміщень та інших придатних приміщень на території Коломацької сільської ради, дослідити ринок нерухомості по Коломацькій сільській раді, а саме виявлення житлових приміщень, що виставлено на продаж та встановити їх вартість, запланувати необхідну суму коштів до бюджету сільської ради для придбання житла для ОСОБА_1 та надати інші пропозиції щодо виконання вищевказаних рішень /а.с.18-19/.

Дії спрямовані на формування комісії для інвентаризації майна позивач вчинив лише після набрання законної сили постанови Апеляційного суду.

Доказів щодо вчинення інших дій щодо виконання рішення суду позивачем не надано.

Водночас, суд зауважує, що позивач майже протягом 20 років не вчиняв дій щодо виконання рішення суду, у тому числі не надав доказів на підтвердження звернення ним до суду із заявами про зміну способу та порядку виконання рішення у зв`язку з неможливістю його виконання, що може свідчити про його небажання виконати рішення суду.

У той час, як з матеріалів справи суд вбачає, що із заявою про зміну способу виконання рішення у 2018 році звернувся саме стягувач ОСОБА_1 .

У позовній заяві позивач посилається на відсутність належного фінансування бюджету як на поважну причину невиконання рішення суду, проте, суд не погоджується з таким аргументом та враховує висновок Верховного Суду, що міститься у постанові від 23.10.2019 у справі № 815/591/17, згідно з яким відсутність коштів, не дає право боржнику не виконати рішення суду та не являється поважною причиною для його невиконання.

Суд враховує, що підставою для накладення штрафу є невиконання рішення суду без поважних причин, водночас, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності невиконання рішення суду протягом майже 20 років.

Невиконання рішення суду протягом такого тривалого часу істотно порушує право ОСОБА_1 на правомірні очікування щодо повного та належного виконання такого рішення та суперечить принципу res judicata (принципу остаточності судового рішення) як складової частини принципу верховенства права.

Враховуючи вище викладене, суд доходить до висновку, що державний виконавець, приймаючи спірну постанову, діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначений законом, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 3, 6-10, 72-78, 90, 122, 132, 139, 205, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Коломацької сільської ради Полтавського району Полтавської області в особі сільського голови Почечуна Євгена Олександровича до Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про визнання дій протиправними та скасування постанови.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.С. Бойко