Справа № 540/2316/19
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2020-01-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/2316/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головне територіальне управління юстиції у Херсонській області про стягнення середнього заробітку та різницю середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення після підвищення оплати праці,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач, Мін`юст), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головне територіальне управління юстиції у Херсонській області (далі - третя особа, ГТУЮ у Херсонській області, Управління), в якому просить стягнути з Міністерства юстиції України на його користь:

- середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 12.06.2019 р. по день прийняття рішення суду у цій справі з розрахунку 423,99 грн. за кожен робочий день з вирахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів.

- невиплачену різницю у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення: за період з 12.06.2019 р. по момент прийняття рішення суду у 2019 році із розрахунку 258,63 грн. за кожний робочий день, з вирахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів.

Позовні вимоги узагальнено обґрунтовує тим, що постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 12.05.2017р. у справі №821/1757/16, яка допущена до негайного виконання та набрала законної сили, його поновлено на роботі на посаді заступника начальника управління ГТУЮ у Херсонській області - начальника управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Херсонській області з 28.10.2016р. Відповідачем у згаданій справі було Міністерство юстиції України. Рішеннями судів у справах №821/1409/17, №821/452/18, №2140/1834/18, №540/953/19 на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток з час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 08.11.2017р. по 11.06.2019р., а також встановлено, що розмір його середньоденного заробітку становить 423,99 грн.

Рішення суду у справі №821/1757/16 відповідачем не виконано, на роботі його не поновлено, навіть після відкриття виконавчого провадження, внаслідок чого позивач не має джерел доходів. Отже, позивач вказує, що з боку відповідача має місце затримка виконання рішення, строк якої в даному випадку починає перебіг з 12.06.2019р. Посилаючись на приписи статті 236 Кодексу законів про працю України, позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Також позивач зазначає, що за період з дати його звільнення посадовий оклад заступника начальника ГТУЮ у Херсонській області - начальника УДВС ГТУЮ у Херсонській області неодноразово підвищувався і з 01.01.2019р. становить 9690,00 грн. Посилаючись на приписи пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, позивач вказує, що обрахований з розміру його заробітку за два останні місяці, що передували звільненню, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі підлягає коригуванню у бік збільшення на коефіцієнт підвищення заробітної плати. Тому він також просить стягнути на його користь різницю у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення.

Необхідність стягнення вказаних сум з Міністерства юстиції України позивач з посиланням на правові позиції Верховного Суду, викладені в постанові від 25.04.2019р. у справі №820/5002/16, мотивує тим, що саме Мін`юст є боржником за рішенням суду у справі №821/1757/16 і саме відповідач є відповідальним за затримку виконання рішення.

Ухвалою від 08.11.2019р. відкрито провадження у справі. Зважаючи на предмет спору та характер доказування вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також ухвалою витребовано у відповідача докази.

Третьою особою 21.11.2019р. подано пояснення до позовної заяви, за змістом яких зазначає, що постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 12.05.2017р. у справі №821/1757/16 задоволено позов ОСОБА_1 та, зокрема, поновлено його на посаді заступника начальника управління ГТУЮ у Херсонській області - начальника управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Херсонській області з 28.10.2016р. На виконання цього рішення судом видано виконавчий лист, який було звернуто до примусового виконання. Разом з тим, виконати рішення суду неможливо, оскільки в структурі та штаті ГТУЮ у Херсонській області відсутня посада «заступника начальника управління Головного територіального управління юстиції у Херсонській області - начальника управління державної виконавчої служби», натомість є зовсім інша посада «заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області». Тому третя особа зазначає, що для забезпечення виконання рішення у справі №821/1757/16 слід спочатку вирішити питання, на яку саме посаду потрібно поновити позивача, що не залежить від відповідача та третьої особи.

Також третя особа звертає увагу на тому, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу слід враховувати заробіток працівника за місцем нової роботи та допомоги по безробіттю, інших соціальних виплат, оскільки відповідні позовні вимоги не підлягають задоволенню, якщо такі виплати перевищують розмір обрахованого судом середнього заробітку за час затримки виконання рішення. Оскільки позивач не довів, що він не отримував таких виплат, то його позов є безпідставним.

Мін`юстом 16.12.2019р. подано відзив на позовну заяву разом із клопотанням про поновлення строку на подачу відзиву.

Ухвалою від 17.12.2019р. вказане клопотання задоволено та поновлено відповідачу процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву та доказів.

За змістом відзиву Мін`юст заперечує проти задоволення позову з таких міркувань, які перекликаються з поясненнями третьої особи.

Як зазначає відповідач, рішення суду у справі №821/1757/16 виконати неможливо з незалежних від нього причин, позаяк в структурі та штаті ГТУЮ у Херсонській області відсутня посада, на яку позивача поновив суд. Тому відповідач не може видати наказ про поновлення позивача на посаді, якої не існує. У той же час посада, яку займав на день звільнення позивач, не є вакантною і на неї призначена та працює інша особа. Водночас, обов`язок сплати середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі виникає у відповідача у разі поновлення незаконно звільненого працівника з порушенням установлених законом строків. проте, якщо працівника фактично не поновлено на роботі, а в даному випадку таке поновлення взагалі є неможливим, то і встановити строк затримки виконання судового рішення неможливо. З цього відповідач висновує, що позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають. Крім того, відповідач нагадує про встановлені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, правила обчислення середнього заробітку, а також вважає, що передбачені статтею 236 Кодексу законів про працю України виплати є компенсаційними. А не різновидом заробітної плати. Додатково відповідач посилається на те, що позивачем не надано доказів того, що він не перебуває на обліку в Херсонському міському центрі зайнятості та не отримує допомогу по безробіттю.

У підсумку відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

20.12.2019р. позивачем подані додаткові пояснення до позовної заяви з урахуванням пояснень третьої особи та відповідь на відзив, які мають аналогічний зміст. Так, позивач зазначає, що рішенням суду у справі №821/1757/16 скасовано наказ відповідача про його звільнення, тобто в будь-якому випадку юридичних підстав для його звільнення більше не існує. Судом видано виконавчий лист і за ним відкрито виконавче провадження, однак Мін`юст як боржник у виконавчому провадженні, який беззаперечно зобов`язаний виконати рішення суду, навіть не намагається цього зробити, у тому числі й не звертається до суду щодо виправлення описки у рішенні в назві посади, на яку має бути поновлено позивача, якщо вважає що в рішенні є помилка. Таким чином, доводи відповідача щодо неправильного зазначення посади є лише формальними та неповажними причинами невиконання рішення суду. Також позивач вказує, що з моменту незаконного звільнення він не перебував на обліку у центрі зайнятості і не отримував допомогу по безробіттю, а також не був працевлаштований, на підтвердження чого подав трудову книжку. Але навіть факт перебування на обліку і отримання зазначеної допомоги відповідно до усталеної практики Верховного Суду не є підставою для зменшення розміру середнього заробітку.

Згідно із положеннями п.10 ч.1 ст.4, ст.12, ч.5 ст.262 КАС України розгляд справи проведено у письмовому провадженні без виклику сторін.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у ній докази та наведені учасниками справи у заявах по суті доводи, проаналізувавши чинне законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку про задоволення позову.

З матеріалів справи видно, що наказом Міністерства юстиції України від 30.06.2015р. №2028/к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби-начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області.

Наказом Міністерства юстиції України від 28.10.2016р. №4998/к позивача звільнено з посади заступника начальника управління Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області за перевищення службових повноважень та на підставі п. 7 ч. 2 ст. 65 Закону України "Про державну службу".

Наказом ГТУЮ у Херсонській області від 28.10.2016р. №2182/1 оголошений наказ Міністерства юстиції України від 28.10.2016р. №4998/к.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 12.05.2017р. у справі №821/1757/16, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.08.2017р., визнані неправомірними та скасовані накази Міністерства юстиції України від 28.10.2016р. №4998/к "Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 " та ГТУЮ у Херсонській області від 28.10.2016р. №2182/1 "Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 ", а ОСОБА_1 поновлений на посаді заступника начальника управління Головного територіального управління юстиції у Херсонській області - начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області з 28.10.2016р.

В частині поновлення позивача на посаді постанова Херсонського окружного адміністративного суду від 12.05.2017р. допущена до негайного виконання.

В подальшому в частині негайного виконання судом 18.05.2017р. видано виконавчий лист № 233 2017р. Боржником за цим виконавчим документом вказано Міністерство юстиції України.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 18.07.2018р. ВП№56648844 за вказаним виконавчим листом відкрито виконавче провадження.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 07.11.2017р. у справі №821/1409/17, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2018р., стягнуто з ГТУЮ у Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.10.2016 року по 07.11.2017 року у розмірі 108541,44 грн.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 23.04.2018р. у справі №821/452/18, частково зміненою постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.08.2018р., стягнуто з ГТУЮ у Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.11.2017 року по 23.04.2018 року у розмірі 48758,85 грн.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 23.11.2018р., залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2019р. у справі №2140/1834/18, стягнуто з ГТУЮ у Херсонській області на користь ОСОБА_1 а середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 24 квітня 2018 року по 23 листопада 2018 року у сумі 62750,52 грн., з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів та невиплачену різницю у середньому заробітку після його коригувань у сторону збільшення у розмірі 53407 грн. 04 коп. з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів, в тому числі: за період з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р. - 13724 грн. 88 коп., за період з 01.01.2018 р. по 08.10.2018 р. - 39682 грн. 16 коп.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 11.06.2019р. у справі №540/953/19 за позовом ОСОБА_1 до ГТУЮ у Херсонській області та Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2019р., стягнуто на користь позивача з ГТУЮ у Херсонській області:

- середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 24.11.2018 року по 11.06.2019 року з розрахунку 423,99 грн. за кожен робочий день з вирахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів у розмірі 55118,70 грн.

- невиплачену різницю у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення за період з 09.10.2018 року по 31.12.2018 року із розрахунку 207,76 грн. за кожний робочий день, з вирахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів у розмірі 12050,08 грн.

- невиплачену різницю у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення за період з 01.01.2019 року по 11.06.2019 року із розрахунку 258,63 грн. за кожний робочий день, з вирахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів у розмірі 28449,30 грн. .

Судом встановлено, що рішення суду від 12.05.2017р. у справі №821/1757/16 про поновлення позивача на роботі дотепер не виконано, у тому числі і у примусовому порядку. Позивач на роботі не поновлений.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частини 2 статті 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з частиною 3 статті 14 КАС України, невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 371 КАС України встановлено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

На час незаконного звільнення позивач був державним службовцем, правовий статус якого урегульовано Законом України від 10.12.2015р. № 889-VIII "Про державну службу".

Статтею 5 вказаного закону установлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відносини щодо поновлення на роботі незаконно звільненого державного службовця, компенсації за вимушений прогул та за затримку виконання рішення про поновлення на роботі нормами Закону України "Про державну службу" безпосередньо не врегульовані.

Отже, застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми Кодексу Законів про працю України (далі - КЗПП України).

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 235 КЗПП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (пункт 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Аналіз зазначених правових норм, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Відповідно до статті 236 КЗПП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Положення статті 236 КЗПП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Отже, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗПП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно ст. 236 КЗПП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗПП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 лютого 2018 року у справі №807/2713/13-а, від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16, від 17 липня 2019 року у справі №825/1281/16, від 25 липня 2019 року у справі №2а-3138/10/0370, від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а.

Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок №100), середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за передні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не працював жодного робочого дня середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 Порядку.

Пунктом 4 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункту 5 Порядку № 100).

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

У пункті 10 Порядку № 100 закріплено, зокрема, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV Порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення

Розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 був встановлений судами у справах № 821/1409/17, №821/452/18, № 2140/1834/18 та №540/953/19, і згідно з судовими рішеннями, які набрали законної сили, складає 423,99 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тому при розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі суд виходить із середньоденної заробітної плати у розмірі 423,99 грн.

Для визначення періоду затримки виконання рішення слід врахувати, що Херсонським окружним адміністративним судом вже стягувався на користь позивача середній заробіток на підставі приписів ст.236 КЗПП України за періоди: з 08.11.2017р. по 23.04.2018р. (справа №821/452/18), з 24.04.2018р. по 23.11.2018р. (справа №2140/1834/18) та з 24.11.2018р. по 11.06.2019р. (справа №540/953/19).

Тому як слушно вказує позивач, у даному спірному випадку періодом затримки виконання рішення є проміжок часу між 12.06.2019р. та датою ухвалення рішення у цій справі.

Враховуючи приписи п.8 Порядку, суд враховує, що у періоді, протягом якого допущена затримка виконання судового рішення, кількість робочих днів становила: червень 2019р. - 11 днів, липень 2019р. - 23 дня, серпень 2019р. - 21 день, вересень 2019р. - 21 день, жовтень 2019р. - 22 дня, листопад 2019р. - 21 день, грудень 2019р. - 21 день, січень 2020р. - 2 дня, а всього 142 дня.

Таким чином, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток в розмірі 60206,58 грн. (142 х 423,99), а позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Також суд вважає обґрунтованими і вимоги позивача про стягнення на його користь різниці у середньому заробітку після його коригувань у сторону збільшення.

Пунктом 10 Порядку передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Як видно з наданих відповідачем витягів із зведених штатних розписів ГТУЮ у Херсонській області на 2016, 2017, 2018 та 2019 роки, розмір посадового окладу заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби складав відповідно у 2016 році - 6031,00 грн., у 2017 році - 6800,00 грн., у 2018 році - 9000,00 грн. та у 2019 році - 9690,00 грн.

Міністерство соціальної політики України листом від 22.03.2019р. №383/0/206-19 роз`яснило, що коефіцієнт підвищення, на який необхідно провести коригування виплат, визначається шляхом ділення окладу (тарифної ставки), встановленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку), який працівник мав до підвищення.

Отже, на день незаконного звільнення посадовий оклад позивача становив 6031,00 грн., а у 2019р. мав становити 9690,00 грн., оскільки саме такий посадовий оклад установлено за посадою заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби з 01.01.2019р.

Тобто, коефіцієнт підвищення становить 9690,00 / 6031,00 = 1,606, а середньоденна заробітна плата протягом затримки виконання рішення мала становити 680,92 грн. (423,99 х 1,606).

Відповідно, середній заробіток за час затримки виконання рішення становив би 96690,64 грн. (680,92 х 142).

Різниця у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення за період з 12.06.2019 р. по момент прийняття рішення суду з урахуванням вищевикладеного складає 36484,06 грн. (96690,64 - 60206,58)

Тому на користь позивача підлягає стягненню різниця у середньому заробітку за час затримки виконання рішення суду в розмірі 36484,06 грн., отже і в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Згідно із статтями 77, 79, 90 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач належними і допустимими доказами не спростував доводів позивача, хоча це є його прямим процесуальним обов`язком у випадку незгоди з позовом.

Посилання відповідача на те, що позивачем не надано підтвердження того, що він не перебуває на обліку в Херсонському міському центрі зайнятості і не отримує допомогу по безробіттю, а також не підтверджено, що він не отримує заробітну плату за іншим місцем роботи, є безпідставними.

По-перше, ці обставини має доводити сам відповідач як суб`єкт владних повноважень.

По-друге, Кодекс законів про працю України не містить будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справі № 826/808/16 (постанова Великої палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року).

По-третє, позивачем надано до суду трудову книжку, яка після його незаконного звільнення не містить жодного запису про призначення виплати допомоги по безробіттю або про прийняття на роботу в будь-якій іншій установі, підприємстві, організації.

Таким чином, відсутні жодні підстави будь-яким чином коригувати в бік зменшення розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення позивача на роботі.

Доводи відповідача про неможливість виконання рішення суду у справі у справі №821/1757/16 як на підставу для звільнення від відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗПП України, не заслуговують на увагу, оскільки рішення суду допущено до негайного виконання, за ним видано виконавчий лист і відкрито виконавче провадження, в ході якого боржник - Міністерство юстиції України зверталось за роз`ясненням судового рішення і в цьому було відмовлено ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 28.09.2017р., яка також набрала законної сили.

Судове рішення про поновлення позивача на роботі досі залишається невиконаним вже протягом 2,5 років, що є неприпустимим зволіканням.

При цьому обставини, якими відповідач обґрунтовує неможливість виконання рішення, фактично є опискою у судовому рішенні в назві посади, на яку має бути поновлений позивач. Відповідач не надав жодного доказу звернення до суду щодо виправлення описки в судовому рішенні, отже він сам не вживає жодних заходів, спрямованих на виконання рішення, яке вже набрало законної сили.

Крім того, як вже зазначалось вище, за ст. 236 КЗПП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, а наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження.

Той факт, що на посаді заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби наразі працює інша особа, не може унеможливлювати виконання рішення про поновлення позивача на тій самій посаді, позаяк такий випадок урегульований статтею 88 Закону України "Про державну службу", відповідно до якої підставою для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

Аналогічним чином це питання унормовано і статтею 40 КЗПП України, відповідно до якої трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Також суд вважає помилковими доводи відповідача про те, що поки позивача не поновлено на роботі, то обов`язок зі сплати середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання судового рішення у роботодавця не виникає, так як положення статті 236 КЗПП України не містить як обов`язкову підставу для її застосування - факт поновлення особи на роботі, а передбачає лише факт затримки виконання судового рішення. Такий факт встановлений у цій справі та більше того, не заперечується і відповідачем. Водночас спірний у цій справі період затримки виконання судового рішення для стягнення середнього заробітку, зокрема кінцева дата, самостійно визначена позивачем як належний спосіб захисту його права.

Щодо особи, яка повинна відповідати за заявленими позовними вимогами, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 в якості відповідача указав Міністерство юстиції України, а не ГТУЮ у Херсонській області, обґрунтовуючи це тим, що саме Мінюст є боржником за виконавчим документом і органом, в компетенції якого знаходиться призначення заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби.

Суд погоджується із такими доводами позивача, виходячи з наступного.

Згідно із статтею 6 Закону України від 02.06.2016р. № 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

На час незаконного звільнення позивача компетенцією призначення на посаду заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби був наділений Міністром юстиції, згідно із Типовим положенням про управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 20.04.2016р. №1183/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.04.2016р. за №617/28747.

Цим Положенням установлено, що Управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі (далі - Управління) є органом державної виконавчої служби, який входить до системи органів Міністерства юстиції України, підпорядковується Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент) та є структурним підрозділом головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі (далі - головне територіальне управління юстиції). До складу Управління входить відділ примусового виконання рішень. Управління очолює заступник начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальник Управління державної виконавчої служби (далі - начальник Управління).

На час виникнення спірних правовідносин вказане Типове положення зазнало змін згідно з наказом Міністерства юстиції України від 29.11.2016р. №3404/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.11.2016р. за №1547/29677, відповідно до якого Управління очолює заступник начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальник Управління державної виконавчої служби (далі - начальник Управління). Начальник Управління та його заступники (у тому числі заступник начальника Управління - начальник відділу примусового виконання рішень) призначаються на посади та звільняються з посад державним секретарем Міністерства юстиції України у встановленому законодавством порядку.

Згідно із статтями 6, 10 Закону України від 17.03.2011р. № 3166-VI "Про центральні органи виконавчої влади", міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України. Міністерство очолює міністр України (далі - міністр), який є членом Кабінету Міністрів України.

Державний секретар міністерства є вищою посадовою особою з числа державних службовців міністерства. Державний секретар підзвітний і підконтрольний міністру. Основними завданнями державного секретаря міністерства є забезпечення діяльності міністерства, стабільності та наступності у його роботі, організація поточної роботи, пов`язаної із здійсненням повноважень міністерства.

Згідно із п.п.12-1, 12-2 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014р. №228, Державний секретар Мін`юсту є вищою посадовою особою з числа державних службовців Мін`юсту. Державний секретар Мін`юсту підзвітний і підконтрольний Міністру. Державний секретар Мін`юсту відповідно до покладених на нього завдань призначає на посаду та звільняє з посади керівників територіальних органів Мін`юсту та їх заступників, заступників керівників територіальних органів державної виконавчої служби, юрисдикція яких поширюється на територію однієї або кількох областей, Автономної Республіки Крим, міста Києва або Севастополя, присвоює їм ранги державних службовців, застосовує заходи заохочення та притягує до дисциплінарної відповідальності.

В даному випадку предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення працівника на роботі.

Таким рішенням є постанова Херсонського окружного адміністративного суду від 12.05.2017р. у справі №821/1757/16 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Херсонській області про визнання протиправними та скасування наказів № 4998/к та № 2182/1 від 28.10.2016 р., поновлення на посаді.

Боржником за цим рішенням і виданим на його виконання 18.05.2017р. виконавчим листом № 233 2017р. визначено саме Міністерство юстиції України. До компетенції Міністерства юстиції України віднесено і прийняття розпорядчого документу (акту про призначення на посаду) про поновлення позивача на посаді, оскільки згідно із змінами в законодавстві повноваження приймати такий акт належать посадовій особі Міністерства юстиції України.

Верховним Судом у постановах від 25.04.2019р. по справі №820/5002/16, від 12.09.2019р. по справі №640/19397/18, від 21.11.2019р. по справі №1140/5/19, від 27.12.2019р. по справі №808/2422/16 викладено правовий висновок, що згідно норм статті 236 КЗПП України фінансову відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі покладено на власника або уповноважений ним орган, які допустили затримку виконання судового рішення.

Враховуючи наведене, у даному конкретному випадку стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення саме з Міністерства юстиції України не суперечить законодавству та відповідає приписам статті 236 КЗПП України.

При цьому суд також звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином проінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити.

Стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 12 червня 2019 року по 03 січня 2020 року в сумі 60206 (шістдесят тисяч двісті шість) грн. 58 (п`ятдесят вісім) коп., з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 невиплачену різницю у середньому заробітку після його коригувань в сторону збільшення за період з 12 червня 2019 року по 03 січня 2020 року в сумі 36484 (тридцять шість тисяч чотириста вісімдесят чотири) грн. 06 (шість) коп., з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Позивач (стягувач) - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ).

Відповідач (боржник) - Міністерство юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, кож ).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Пекний А.С.

кат. 106030000