Справа № 160/7870/19
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 листопада 2019 року Справа № 160/7870/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Врони О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні) в місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач) про:
- визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не призначення ОСОБА_1 пенсії за віком;
- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 , з врахуванням періоду навчання, всього стажу зазначеного у трудовій книжці, заробітної плати, що враховується для обчислення пенсії, підвищення розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29, ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з дати звернення 20.10.2017.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.08.2019 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк, протягом пяти днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та учасників справи у письмовому провадженні.
В обгрунтування позову зазначено, що з метою реалізувати своє право на призначення пенсії, позивач звернулась до відповідача з особистою заявою про призначення їй пенсії. Листом Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України № 6895/Л- 11 від 08.04.2019р. повідомлено, що на даний час триває підготовка нормативно-правових актів спрямованих на виконання рішення Конституційного суду України від 07.10.2009р. № 25-рп/2009. Пенсійним фондом України не визначені управління для подання заяви про призначення пенсії, щодо категорії осіб, що не мають постійного місця проживання (реєстрації) на території України. 16.04.2019р. представник ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю - ОСОБА_2. особисто звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України із заявою про повторний розгляд заяви від 20.10.2017р. про призначення пенсії за віком та вимогою прийняти рішення, враховуючи лист Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України № 6895/Л-11 від 08.04.2019р. та постанову правління Пенсійного фонду України від 14.12.2015р. № 25-1. Головне управління Пенсійного фонду України за супровідним листом № 3064/А-09 від 13.05.2019р. надало рішення Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області № 60 від 25.10.2017р. Тобто, відповідач ухилився від прийняття відповідного рішення. Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача, у зв`язку з чим звернулась до суду з цим позовом.
Представником відповідача 23.10.2019 року надано суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що листом від 13.05.2019 року №3064/А-09 Кам`янським відділом обслуговування громадян управління обслуговування громадян ГУ ПФУ у Дніпропетровській області надано відповідь та повідомлено, що заява про призначення пенсії вже була предметом розгляду управлінням. Документи щодо підтвердження місця проживання (реєстрації) на території України ОСОБА_1 до Головного управління не надала.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) є громадянкою України, з 2000 року постійно мешкає у Державі Ізраїль, що підтверджується копією закордонного паспорту позивача серії НОМЕР_2 .
20.10.2017р. представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2. особисто звернувся до Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Рішенням Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 60 від 25.10.2017р. в призначенні пенсії за віком відмовлено.

28.11.2017р. представник позивача - ОСОБА_2. звернувся до суду з позовом.

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 14.12.2017р. по справі № 208/6746/17, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2018 року, в задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення Заводським районним судом м. Дніпродзержинська зазначено, що з боку Пенсійного фонду України не визначена підпорядкованість вирішення питання щодо розгляду звернення позивача до Кам`янського об`єднаного управління ПФ України в Дніпропетровській області.

21.02.2019р. ОСОБА_1 звернулася до Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України та просила повідомити про наявність або відсутність на території держави Ізраїль територіальних органів Пенсійного фонду України. Визначити територіальний орган Пенсійного фонду України для подання заяви про призначення пенсії, щодо категорій осіб, що не мають постійного місця проживання (реєстрації) на території України.

Листом Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України № 6895/Л-11 від 08.04.2019р. повідомлено, що на даний час триває підготовка нормативно- правових актів спрямованих на виконання рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. № 25-рп/2009. Пенсійним фондом України не визначені управління для подання заяви про призначення пенсії, щодо категорії осіб, що не мають постійного місця проживання (реєстрації) на території України.

16.04.2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2. повторно звернувся до ГУ ПФУ у Дніпропетровській області із заявою про повторний розгляд заяви від 20.10.2017 року про призначення пенсії за віком.

Листом від 13.05.2019 року №3064/А-09 Кам`янським відділом обслуговування громадян управління обслуговування громадян ГУ ПФУ у Дніпропетровській області надано відповідь та повідомлено, що заява про призначення пенсії вже була предметом розгляду управлінням.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо не призначення пенсії, позивач через свого представника звернулась до суду з цим позовом.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст.46 Конституції України).

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до приписів ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов`язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 51 цього Закону).

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішення у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

У зазначених вище правових позиціях ставилось питання щодо перерахунку пенсій особам, які проживають за межами України. Проте, суд вважає, що як перерахунок так і призначення/поновлення пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина, а тому відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії з підстав, викладених у листах №118989-18 від 20.06.2018 року та №1145/03.20-26 є протиправною, суперечить висновкам Конституційного Суду України та Європейському суду з прав людини, викладеним у рішенні у справі "Пічкур проти України".

Аналогічна правова позиція викладена в зразковій справі Верховного суду України №805/402/18-а.

Таким чином, пенсії, призначені до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Цим Законом не передбачена така підстава для припинення пенсії, як перебування пенсіонера за кордоном, оскільки п.2 ч.1 ст.49 Закону, який містив такі підстави для припинення пенсії Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 визнано неконституційним.

Проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

При цьому, відсутність законодавчо визначеного порядку подання громадянами України заяв про призначення пенсії у випадку постійного проживання за межами України, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлене Конституцією України.

З цього приводу суд вважає обґрунтованими посилання позивача і на розпорядження Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016р. №672-р, яким схвалено стратегію модернізації та розвитку Пенсійного Фонду України на період 2020 року, зокрема, впроваджено заходи обслуговування громадян незалежно від місця їх реєстрації.

Таким чином, враховуючи відсутність у позивача постійного місця проживання на території України, суд вважає можливим звернення представника позивача із заявою про призначення пенсії до Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області.

Щодо твердження відповідача про те, що постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 14.12.2017р. по справі № 208/6746/17, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2018 року, вже надалась оцінка рішенню № 60 від 25.10.2017р., то суд зазначає, що в межах спору, що розглядається, суд вирішує питання не правомірності рішення № 60 від 25.10.2017р., а бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не призначення ОСОБА_1 пенсії за віком та неналежного розгляду заяви від 16.04.2019 року.

Проте, суд зазначає, що питання призначення пенсії входить до дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду України, а суд не може перебирати на себе дискреційні повноваження цього органу та встановлювати наявність чи відсутність необхідного стажу позивача для призначення пенсії та вирішувати питання безумовного призначення пенсії.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, а саме визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не призначення ОСОБА_1 пенсії за віком та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву представника ОСОБА_1 від 16.04.2019 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки наданої судом у цьому рішенні.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Таким чином, відповідач не довів належними та допустимими доказами правомірність вчинених дій.

Судові витрати розподіляються згідно ст.139 КАС України у відповідності до задоволених вимог позивача.

Керуючись, ст.ст. 139, 241 - 246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не призначення ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянути заяву представника ОСОБА_1 від 16.04.2019 року про призначення пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ) судовий збір у розмірі 378 гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Врона