Справа № 240/9171/19
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2019-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2019 року м. Житомир справа № 240/9171/19

категорія 111031101

Житомирський окружний адміністративний суд

у складі: головуючого судді Романченка Є.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень - рішень від 29.06.2016,

встановив:

Позивач звернувся до суду з даним позовом і просить визнати протиправним та скасувати повністю податкові повідомлення-рішення Малинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області від 29.06.2016 № 13640-13 про визначення суми податкового зобов`язання за 2015 податковий період за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у сумі 1481,09 грн, та від 29.06.2016 № 13641-13 про визначення суми податкового зобов`язання за 2015 податковий період за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у сумі 1913,48 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що податкові повідомлення-рішення Малинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області від 29.06.2016 № 13640-13 та від 29.06.2016 № 13641-13 є протиправними, порушують його права та законні інтереси, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не відповідають фактичним обставинам. Стверджує, що у контролюючого органу були відсутні правові підстави для винесення у 2016 році оскаржуваних податкових повідомлень-рішень без проведення останнім відповідної перевірки за податковий звітний період 2015 року. Зазначає, що незаконним є визначення оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відносно нерухомості, належної позивачу, як будівлі промисловості та використовуваної у своєму домогосподарстві і з іншою метою аніж для самозабезпечення продуктами харчування, оскільки в силу прямої норми підпунктів є) та ж) пп.266.2.2 п.266.2 ст.266ПК України такі не є об`єктом оподаткування вказаним місцевим податком.

Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання на 21.08.2019.

21.08.2019 у зв`язку з неявкою в судове засідання, належним чином повідомлених, сторін, розгляд справи відкладено на 25.09.2019.

Ухвалою суду від 25.09.2019 у справі замінено вибувшого відповідача - Малинську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Житомирській області на її правонаступника Головне управління ДФС у Житомирській області та відкладено розгляд справи на 21.10.2019 із встановленням відповідачу строку для подання відзиву на позов.

Головним управлінням ДФС у Житомирській області, на виконання вимог ухвали суду, надано відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти пред`явлених позовних вимог відповідач стверджує, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначив, що позивач відповідно до довідки є власником нерухомого майна, а саме комплексу (будівля теплиці та водонапірної башні) та нежитлової будівлі, молочний блок, що є нежилими приміщеннями, які у розумінні ст.266 ПК України є об`єктом оподаткування. Враховуючи п.п. 266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України та рішення 29 сесії 6 скликання Горинської сільської ради від 30.01.2015 позивачу обчислено суми податку з об`єктів нежитлової нерухомості. Щодо тверджень позивача про те, що належне йому нерухоме майно відповідно до абз."ж" п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПКУ не є об`єктом оподаткування, так як відноситься до будівель сільськогосподарських товаровиробників, відмітив, що підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є одночасна сукупність наступних умов: використання споруди безпосередньо у сільськогосподарській діяльності; особа має бути сільськогосподарським товаровиробником. При цьому, зауважив, що ПК України регламентує статус сільськогосподарського виробника виключно як юридичної особи. Також, звернув увагу, що органи ДФС не наділені повноваженнями здійснювати контроль за своєчасністю та правильністю прийняття органами місцевого самоврядування рішень про встановлення місцевих податків та зборів.

Представник позивача до суду надіслав клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовом.

Заслухавши пояснення представника відповідача, судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні, зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта.

Перевіривши матеріали справи, усебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Установлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 комплекс (будівля теплиці та водонапірної башні) загальною площею157,1 кв.м та нежитлова будівля (молочний блок) загальною площею 121,6 кв.м.

29.06.2019 ГУ ДФС у Житомирській області прийнято податкові повідомлення-рішення щодо ОСОБА_1 :

- №13640-13, яким визначено зобов`язання за 2015 рік зі сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у розмірі 1481,09 грн;

- №13641-13, яким визначено зобов`язання за 2015 рік зі сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у розмірі 1913,48 грн.

Вважаючи, що вказані податкові повідомлення-рішення є протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Перевіряючи податкові повідомлення - рішення на відповідність критеріям, установленим ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Статтею 67 Конституції України проголошено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За змістом пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України) податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

У відповідності до п. 6.1 ст. 6 ПК України, податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

28 грудня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" № 71-VIII, який набрав чинності з 01.01.2015.

Пунктами 78-83 розд. І вказаного Закону внесено зміни до розділу XII Податкового кодексу України, в тому числі статтю 265 "Склад податку на майно" та статтю 266 "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" викладено в новій редакції.

Згідно із п. 265.1 ст. 265 ПК України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

У силу приписів підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК України податок на майно належить до місцевих податків.

Особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України встановлює тільки перелік дозволених до впровадження місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв, - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до пункту 8.3 статті 8 ПК України, до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно із пунктом 4.4 статті 4 ПК України, установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Отож, безпосереднє встановлення місцевих податків, у тому числі і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" та статті 143 Конституції України.

У відповідності до пункту 10.3 статті 10 ПК України, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно зі пункту 12.3 статті 12 ПК України, сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

При цьому, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього кодексу (пункт 12.5 статті 12 ПК України).

Відповідно підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Статтею 3 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Таким чином, якщо рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Наведений висновок узгоджується також із основними принципами податкового законодавства, проголошеними у статті 4 ПК України, які визначають зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин та повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку.

Серед принципів, наведених у вказаній нормі, є, зокрема, принцип стабільності, який передбачає, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України).

Фактично цей спеціальний принцип податкового законодавства спрямований на конкретизацію одного з аспектів принципу правової визначеності - вимоги розумної стабільності права, яка зумовлює необхідність незмінності правових приписів протягом певного часу.

Враховуючи ухвалення Закону України №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким стаття 266 ПК України викладена в новій редакції та запроваджено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в Україні, лише 28.12.2014, а також те, що цей податок на території Горинської сільської ради встановлено рішенням від 30.01.2015, тобто після 15 липня 2014 року, суд приходить до висновку, що застосування контролюючим органом положень статті 266 ПК України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки можливо було не раніше наступного бюджетного періоду, який настав за плановим (2015 роком), тобто не раніше 2016 року.

Таке застосування норм податкового законодавства відповідає й положенням статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом`якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

Суд звертає увагу, що рішенням Горинської сільської ради від 30.01.2015 29 сесії 6 скликання «Про затвердження місцевих податків і зборів та ставки акцизного податку в частині реалізації суб`єктами господарювання роздрібненої торгівлі підакцизних товарів на території Горинської сільської ради" на 2015 рік встановлено ставки податку для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.метр бази оподаткування.

З урахуванням вказаного рішення та на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54, п.п.266.7.2 п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України контролюючим органом 29.06.2016 прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, якими визначено податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2015 рік.

Однак, наведені вище правові норми, свідчать на користь висновку про відсутність у позивача обов`язку сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у 2015 році та протиправність відповідних податкових повідомлень - рішень відповідача від 29.06.2016.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.10.2019 в справі № 2040/7667/18 та від 22.10.2019 в справі № 805/3904/16-а.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 ст. 77 згаданого Кодексу).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 вказаного Кодексу).

В силу приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд також ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Беручи до уваги наведене та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отож, сплачений позивачем судовий збір у сумі 1536,80 грн (квитанція від 24.07.2019 № 254) необхідно відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, м. Житомир, 10003, ) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень - рішень від 29.06.2016 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Житомирській області від 29 червня 2016 року за №13640-13 та № 13641-13.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 1536,80 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко