Справа № 639/4611/19
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 р.Справа № 639/4611/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Старостіна В.В. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13.08.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Єрмоленко В.Б., вул. Полтавський шлях, 45, м. Харків, Харківська, 61052, повний текст складено 19.08.19 року по справі № 639/4611/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи "Харківський слідчий ізолятор"

про визнання протиправною та скасування постанови про поміщення ув`язненої у карцер,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до Державної установи Харківський слідчий ізолятор (далі - відповідач), в якому просила суд визнати протиправною та скасувати постанову начальника державної установи Харківський слідчий ізолятор, полковника внутрішньої служби Бортощака Є.М. від 13.11.2018 про накладення стягнення на ув`язнену ОСОБА_1 у вигляді поміщення у карцер.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що винесена постанова є неправомірною, такою, що порушує ст. 3 Європейської конвенції про заборону покарання, яке принижує гідність, ст. 6 п.п. 5,6 Правил внутрішнього розпорядку, без урахування мотивів та обставин вчинення порушення, кількості і характеру раніше накладених стягнень, а також пояснень осіб, які перебувають з нею в камері.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 серпня 2019 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не з`ясування всіх обставин у справі, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без її участі.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 утримується в Державній установі Харківський слідчий ізолятор з 20.07.2013 року, засуджена 02.04.2019 Комінтернівським райсудом м.Харкова за ст. 187 ч.4. 115 ч.2 п.6, 115 ч.2 п.12, 70 ч.1 КК України до 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Вирок не набрав законної сили.

Постановою начальника Державній установі Харківський слідчий ізолятор полковника внутрішньої служби Бортощака Є.М. від 13.11.2018 ОСОБА_1 поміщена в карцер на сім діб.

З вказаної постанови вбачається, що ув`язнена ОСОБА_1 допустила грубе порушення встановленого порядку тримання, яке полягає в тому, що 12.11.2018. о 12 год. 10 хв., під час чергового обходу молодшим інспектором поста № 16 режимного корпусу 4, в камері 412 ОСОБА_1 безпідставно повела себе нетактовно по відношенню до своєї співкамерниці ОСОБА_2 , голосно кричала на неї, розмахувала перед її обличчям руками і на законні вимоги чергового припинити свої протиправні дії. ОСОБА_1 не відреагувала належним чином, вступила в суперечку, висловлювала невдоволення режимом тримання в установі, що негативно впливало на інших ув`язнених та могло створити серйозну загрозу підтримки порядку в установ (особова справа том 7 а.с. 68).

Вказана постанова винесена на підставі Висновку за фактом порушення режиму утримання ув`язненою від 13.11.2018., а також рапортів інспекторів, з урахуванням пояснень інших ув`язнених, залучених до робіт ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ув`язнених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які утримуються в камері разом з ОСОБА_1 . При цьому, факт нетактовної поведінки позивача, суперечок з ОСОБА_2 ніким не оспорюється, а поясняються причини такої реакції ОСОБА_1 , що не виключає встановленої події порушення п.п. 4.2, 4.3, 7.2 Правил внутрішнього розпорядку СІЗО на ст. 15 Закону України Про попереднє ув`язнення.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що рішення про поміщення ОСОБА_1 в карцер мотивовано, факт злісного порушення підтверджено результатами перевірки, про можливість тримання в карцері надано висновок медичного працівника, постанова начальника державної установи Харківський слідчий ізолятор своєчасно вручена Дорошенко ОСОБА_9 .

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 15 Закону України від 30.03.1993 №3352 Про попереднє ув`язнення до осіб, взятих під варту, які порушують вимоги режиму, адміністрація місця попереднього ув`язнення може застосовувати такі заходи стягнення: попередження або догану; позачергове залучення до прибирання приміщення.

Особи, взяті під варту, які злісно порушують вимоги режиму, за мотивованою постановою начальника місця попереднього ув`язнення можуть бути поміщені до карцеру на строк до десяти діб, а неповнолітні - на строк до п`яти діб. Поміщення до карцеру не повинно поєднуватися з погіршенням встановлених норм харчування.

Застосовувані до взятих під варту заходи стягнення мають відповідати тяжкості і характеру провини.

Як вбачається з оскаржуваної постанови від 13.11.2018 про накладення стягнення на ув`язнену ОСОБА_1 у вигляді поміщення у карцер, остання містить посилання на порушення позивачем своїми діями ст. 15 Закону України Про попереднє ув`язнення, пп.4.2, 4.3, 7.2 наказу Міністерства юстиції України №460/5 від 18.03.2013 року.

Згідно п. 4.2 Розділу 1 Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - Правила), затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.03.2013 №460/5 Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - Правила) ув`язненим і засудженим ув`язнені і засуджені зобов`язані: додержуватися розпорядку дня, встановленого в СІЗО, і виконувати законні вимоги адміністрації СІЗО. Не здійснювати умисних дій, що загрожують життю і здоров`ю інших осіб, а також принижують їх гідність; дотримуватися санітарно-гігієнічних правил, мати охайний зовнішній вигляд, постійно підтримувати чистоту в камері. Після підйому заправляти свої ліжка за єдиним зразком, встановленим адміністрацією СІЗО, і здійснювати вологе прибирання приміщення; бути ввічливими між собою, а також з персоналом СІЗО, вставати з ліжок, шикуватися в шеренгу та вітатися при вході в камеру персоналу СІЗО; не вступати в суперечки з персоналом СІЗО, не принижувати його гідність, не протидіяти виконанню ним своїх обов`язків. На вимогу персоналу СІЗО повідомляти своє прізвище, ім`я та по батькові, давати письмові пояснення; дотримуватися тиші, встановлених правил поведінки і чистоти у дворах для прогулянок; під час пересування за межами камери в приміщеннях і по території СІЗО тримати руки за спиною; дбайливо ставитися до інвентарю, обладнання та іншого майна СІЗО, дотримуватися правил пожежної безпеки; за призначенням персоналу СІЗО чергувати в камері.

Пунктом 4.3. Розділу 1 Правил ув`язненим і засудженим, ув`язнені і засуджені забороняється: порушувати правила поведінки та правила тримання під вартою; без дозволу персоналу СІЗО виходити з камер та інших приміщень режимних корпусів; порушувати лінію охорони та встановлені межі СІЗО; чинити опір законним діям персоналу СІЗО, перешкоджати виконанню ним своїх службових обов`язків, підбурювати до цього інших ув`язнених і засуджених; вступати в суперечки та встановлювати неслужбові стосунки з персоналом СІЗО, а також особами, які їх відвідують; здійснювати передачу будь-яких предметів, вести не визначене законодавством листування, а також перегукуватися і перестукуватися з особами, які перебувають в інших камерах, а під час прогулянки - з особами, які перебувають у сусідніх дворах; викидати будь-які предмети з вікон, знаходитися на підвіконні, закривати наглядові вічка у дверях і стінах камер; порушувати цілісність підлоги, стелі, стін, дверей, решіток, робити на них будь-які написи і помітки, псувати книги та інші предмети і речі, що видаються для користування у СІЗО, а також наклеювати, вивішувати будь-що на стіни, вікна і камерний інвентар; завішувати і міняти без дозволу персоналу СІЗО спальні місця; тримати та розводити тварин; користуватися будь-якими саморобними електроприладами, без дозволу персоналу СІЗО проводити ремонт сантехніки та освітлення в камері; виготовляти, зберігати і користуватися предметами й речами, забороненими для передачі ув`язненим і засудженим, а також для користування та зберігання при собі; виготовляти, зберігати, розповсюджувати та вживати алкогольні напої, а також наркотичні, психотропні й інші заборонені до вживання речовини; грати в карти, а також інші азартні ігри з метою матеріальної вигоди, а також організовувати їх; продавати, дарувати, обмінювати, віддавати речі та інші предмети, які є в особистому користуванні, а також відбирати речі та предмети в інших осіб; заподіювати собі тілесні ушкодження, у тому числі за допомогою іншої особи, а також завдавати умисної шкоди своєму здоров`ю; порушувати встановлений порядок проведення побачень, відправлення листів, скарг і заяв; курити під час проходження коридорами та територією СІЗО; вживати нецензурні та жаргонні слова, давати і присвоювати прізвиська; наносити собі або іншим особам, які перебувають у СІЗО, татуювання та заподіювати членоушкодження.

Згідно п.7.2. Правил злісним порушником режиму тримання є ув`язнений або засуджений, який не виконує законних вимог персоналу СІЗО, вживає спиртні напої, наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги чи інші одурманливі засоби, виготовляє, зберігає, купує, розповсюджує заборонені предмети, бере участь у настільних та інших іграх з метою здобуття матеріальної чи іншої вигоди, вчинив дрібне хуліганство, систематично ухиляється від лікування захворювання, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб, а також вчинив протягом року більше трьох порушень режиму тримання, на які за постановою начальника СІЗО чи особи, яка виконує його обов`язки, були накладені стягнення, що достроково не зняті або не погашені відповідно до чинного законодавства.

Згідно з ч.3, ч.4 ст. 107 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) засуджені зобов`язані серед іншого дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами. Заборонено чинити опір законним діям персоналу колонії, перешкоджати виконанню ним своїх службових обов`язків, підбурювати до цього інших засуджених, спілкуватися із засудженими та іншими особами з порушенням встановлених правил ізоляції, тощо.

Статтею 132 КВК України визначені заходи стягнення, що застосовуються до осіб, позбавлених волі. Так за невиконання покладених обов`язків та порушення встановлених заборон до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, можуть застосовуватися такі заходи стягнення: попередження; догана; сувора догана; грошовий штраф до двох мінімальних розмірів заробітної плати; скасування поліпшених умов тримання; поміщення засуджених чоловіків, які тримаються у виправних колоніях, у дисциплінарний ізолятор з виведенням або без виведення на роботу чи навчання на строк до чотирнадцяти діб, а засуджених жінок - до десяти діб; поміщення засуджених, які тримаються в приміщеннях камерного типу виправних колоній максимального рівня безпеки, у карцер без виведення на роботу на строк до чотирнадцяти діб;

Порядок застосування заходів стягнення до осіб, позбавлених волі, визначений ст.134 КВК України.

Частинами 1, 3, 15 та 16 статті 134 КВК України передбачено, що при призначенні заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення засудженого щодо суті проступку. Стягнення, що накладаються, мають відповідати тяжкості і характеру проступку засудженого. Стягнення може бути накладене лише на особу, яка вчинила проступок, і не пізніше десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, то з дня її закінчення, але не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. При накладенні стягнення на засудженого адміністрація колонії надає йому можливість у встановленому порядку повідомити про це близьких родичів, адвоката або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Адміністрація колонії при встановленні факту порушення особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, вимог режиму зобов`язана невідкладно розпочати перевірку причин, обставин і мотивів вчинення порушення, поведінки цієї особи до вчинення проступку, визначити кількість і характер раніше накладених стягнень, а також отримати її пояснення про суть проступку. За наслідками такої перевірки приймається рішення про доцільність або недоцільність застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення та обґрунтовується їх вид. Якщо адміністрація колонії прийняла рішення обмежитися іншими профілактичними заходами, це відображається у щоденнику індивідуальної роботи із засудженим та доводиться до відома особи під підпис.

Відповідно до ч. 7 ст. 135 КВК України, рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності особи, яка відбуває покарання, має бути детально вмотивоване та може бути оскаржене особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, або її представником до органу виконання покарань вищого рівня, прокурора чи суду.

Крім того, ч.ч. 1, 2 ст. 135 КВК України визначено, що питання про доцільність застосування стягнення до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, вирішується на засіданні дисциплінарної комісії установи виконання покарань. Дисциплінарна комісія установи виконання покарань діє на постійній основі. Засідання дисциплінарної комісії є повноважним, якщо на ньому присутні більше половини членів дисциплінарної комісії. До складу дисциплінарної комісії входять начальник установи виконання покарань, його заступники та начальники служб установи, які за своїми функціональними обов`язками безпосередньо спілкуються з особами, які відбувають покарання у виді позбавлення волі. Очолює дисциплінарну комісію начальник установи виконання покарань або особа, яка виконує його обов`язки.

Згідно з ч.4 ст. 135 КВК України особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, має бути повідомлена про місце і час засідання дисциплінарної комісії не пізніше ніж за одну добу до його проведення. За заявою засудженого цей термін може бути продовжено, але не більш як на дві доби.

Особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, має право користуватися послугами адвоката або фахівця в галузі права за власним вибором під час підготовки до засідання дисциплінарної комісії, який представлятиме її інтереси під час засідання комісії. Якщо особа, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, не має доступу до адвоката або фахівця в галузі права, адміністрація установи виконання покарання зобов`язана надати йому можливість звернутися за отриманням правової допомоги до суб`єктів надання такої допомоги (ч. 5 ст. 135 КВК України).

Тобто, відповідно до зазначених норм права на відповідача покладено обов`язок повідомити засудженого про місце і час засідання дисциплінарної комісії не пізніше ніж за одну добу до його проведення та надати йому можливість звернутися за отриманням правової допомоги до суб`єктів надання такої допомоги.

Вказане узгоджується з положеннями п.7 ч.1 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» від 02.06.2011 №3460-VI (далі Закон №3460), згідно з якими право на безоплатну вторинну правову допомогу мають, зокрема, особи, засуджені до покарання у вигляді позбавлення волі.

Таке право включає, зокрема, здійснення представництва інтересів осіб в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами.

Таким чином, позивач є суб`єктом права на безоплатну вторинну правову допомогу в розумінні Закону №3460.

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно з ст. 59 Конституції України, кожному гарантується право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно.

Згідно з ст. 18 Закону №3460, звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону, подаються особами, які досягли повноліття, до Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги або до територіального органу юстиції за місцем фактичного проживання таких осіб незалежно від реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

При цьому, за правилами п.5 наказу Координаційного центру з надання правової допомоги від 25.12.2014 №33 «Питання видання доручень центрами з надання безоплатної вторинної правової допомоги», регіональний центр приймає рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги у разі звернення осіб, засуджених до покарання у вигляді позбавлення волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або обмеження волі, що оформлюється відповідним наказом, протягом п`яти днів з дня надходження письмового звернення.

З досліджених судом доказів, встановлено, що відповідачем не відбиралися пояснення засудженої щодо суті проступку, розгляд питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності на засіданні дисциплінарній комісії був проведений з порушенням права останньої на захист.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає помилковим та необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскаржувана постанова начальника державної установи Харківський слідчий ізолятор, полковника внутрішньої служби Бортощака Є.М. від 13.11.2018 про накладення стягнення на ув`язнену ОСОБА_1 у вигляді поміщення у карцер є правомірною.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що дана постанова відповідача є протиправною та необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню.

У відповідності із вимогами ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також наявна невідповідність висновків суду обставинам справи, через що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 310, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13.08.2019 року по справі № 639/4611/19 скасувати, ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до Державної установи "Харківський слідчий ізолятор" про визнання протиправною та скасування постанови про поміщення ув`язненої у карцер задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову начальника державної установи Харківський слідчий ізолятор, полковника внутрішньої служби Бортощака Є.М. від 13.11.2018 про накладення стягнення на ув`язнену ОСОБА_1 у вигляді поміщення у карцер.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)А.О. Бегунц
Судді(підпис) (підпис) В.В. Старостін С.С. Рєзнікова
Повний текст постанови складено 27.12.2019 року