Справа № 758/11387/17
Суддя: Васильченко О. В.
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2019 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Ладній О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання призначити та виплачувати пенсію за віком та додаткової пенсії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання призначити та виплачувати пенсію за віком, мотивуючи позовні вимоги тим, що він є громадянином України, має близько 20 років трудового стажу, на даний час не працює, проживає в Ізраїлі, однак має право на отримання пенсії в Україні.

Зазначає, що його представник на підставі належним чином оформленої довіреності звернувся до відповідача із заявою про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, однак отримав письмову відмову, обґрунтовану тим, що представником було подано неповний перелік документів, необхідних для призначення пенсії, не надано документ, що засвідчує місце проживання ОСОБА_1 , не надано в оригіналі документ, що підтверджує стаж, вік та заробітну плату ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з такою відмовою, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому посилаючись на те, що йому відмовлено у призначенні та виплаті пенсії всупереч вимогам Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та рішенню Конституційного Суду України від 07.10.2009, просив суд зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком починаючи з 08.02 2017 року, тобто з дати звернення із заявою про призначення пенсії, та вплачувати її у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів. А також просив призначити додаткову пенсію, відповідно до ст. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позивач в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримав.

Відповідач також свого права на участь в судовому засіданні не використав, про день час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

15.02.2018 року до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що заява про призначення пенсії повинна подаватися за місцем проживання заявника, а у зв`язку з відсутністю місця проживання ОСОБА_1 в Україні, йому не може бути призначена пенсія відповідачем по справі. Також відповідач посилався на те, що представником заявника не було надано до Пенсійного фонду повного пакету документів, необхідних для призначення пенсії. Також заперечення обґрунтовані тим, що рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009, на яке посилається позивач як на підставу своїх вимог, постановлене в інших правовідносинах та стосується поновлення виплати вже призначеної пенсії, а відтак не може лягти в основу вирішення даної справи, коли пенсія ОСОБА_1 взагалі не призначалась.

Дослідивши матеріали справи, прихожу до висновку про достатність повідомлених позивачем та відповідачем обставин справи для прийняття законного та обґрунтованого рішення.

ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 1987 р., в період праці з 07.02.1987 р. по 17.05.1990 р., що підтверджується довідкою № 17/175-16.

Відповідно до записів у трудовій книзі, ОСОБА_1 має трудовий стаж.

08.02.2017 року ОСОБА_1 через уповноважену особу ОСОБА_3 звернувся до Пенсійного Фонду України та до Центрального об`єднаного УПФ в м. Києві із заявою про призначення йому пенсії за віком та додаткової пенсії.

До заяви заявником додано копію посвідчення особи, копію посвідчення ліквідатора наслідків ЧАЕС, апостильовану довіреність на ім`я ОСОБА_3, копію трудової книжки.

Дана заява з додатками 24.02.2017 була направлена за належністю до Центрального об`єднаного УПФ в м. Києві, про що повідомлено заявника.

Листом від 15.02.2017 Центральне об`єднане УПФ в м. Києві рекомендувало позивачеві особисто звернутися до управління з відповідною заявою та документами для призначення пенсії.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до положень ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії є конституційним правом громадян України.

Частиною 3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вільний вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі, і права на пенсійне забезпечення.

Як вказано в Рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009, оспорюваними нормами Закону №1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 років, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону №1058-ІV, громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон користуються правами на призначення пенсії на рівні з тими громадянами України, які проживають на території України.

Отже, проживаючі в Ізраїлі громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

В той же час, п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1058 визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Тобто однією з умов, які передбачають наявність у особи права на отримання пенсії є її належність до громадянства України.

В матеріалах справи наявне ізраїльське посвідчення особи видане 18.12.2006 р. на ім`я ОСОБА_1 Міністерством внутрішніх справ Ізраїлю, інших документів на посвідчення особи до заяви не надано.

В свою чергу, відповідно до приписів статті 5 Закону України «Про громадянство України», документами, що підтверджують громадянство України, є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на:

1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України;

2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

За таких обставин, ізраїльське посвідчення особи видане 18.12.2006 р. на ім`я ОСОБА_1 Міністерством внутрішніх справ Ізраїлю не є належним документом, що посвідчує особу яка звернулася за призначенням пенсії, подання якого передбачено пунктом 2.9 Порядку №22-1.

Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що позивачем під час звернення до Центрального об`єднаного Управління пенсійного фонду України м. Києва через свого представника із заявою про призначення пенсії не було дотримано вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в частині подання документу, що посвідчує її особу, у зв`язку з чим відповідач дійшов правомірного висновку про відмову в призначенні пенсії.

Відповідно до п. 4.2 розділу 4 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Зважаючи на вищевикладене, за поданою позивачем через свого представника заявою у відповідача не виникли підстави для прийняття рішення щодо призначення позивачу пенсії за віком та додаткової пенсії, суд дійшов висновку, що вказані позовні вимоги про зобов`язання Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 08.02.2017 року та додаткову пенсію, відповідно до ст. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є безпідставними, недоведеними, а отже не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання призначити та виплачувати пенсію за віком та додаткової пенсії, - відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень КАС України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Суддя О. В. Васильченко