Справа № 140/3775/19
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2020-01-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2020 року ЛуцькСправа № 140/3775/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Денисюка Р.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «ОТП Факторинг Україна» до Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «ОТП Факторинг Україна» (далі - ПАТ «ОТП Факторинг Україна», третя особа) звернувся з позовом до Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - Другий відділ ДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області, відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови від 23.02.2018 ВП № 53668687.

Ухвалою суду від 24.12.2019 поновлено позивачу пропущений з поважних причин строк звернення до суду з цим позовом, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами Глави 11 Розділу 2 "Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ" Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судове засідання призначено на 15:00 год. 03.01.2020 (а.с. 1).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконанні у Другому відділі ДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області перебувало виконавче провадження № 53668687, відкрите на підставі виконавчого листа № 2-2310/2010 від 23.12.2010, виданого на виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.05.2010 у справі про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором № СМ-SMEA 00/069/2007 від 06.12.2007 в розмірі 1046430,35 грн. та 1700,00 грн. судових витрат.

23.02.2018 виконавче провадження № 53668687 завершено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду на підставі заяви стягувача. Того ж дня відповідачем винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 104813,03 грн., яке виділено в окремі виконавчі провадження. Постанова винесена на підставі повідомлення стягувача про добровільне виконання боржником рішення суду у повному обсязі.

Позивач вважає, що постанова державного виконавця Другого відділу ДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області від 23.02.2018 ВП №53668687 про стягнення виконавчого збору в сумі 104813,03 грн. винесена з порушенням приписів Закону України «Про виконавче провадження» та підлягає скасуванню з таких підстав.

В матеріалах виконавчого провадження відсутні будь-які первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували або спростовували виконання боржником рішення суду.

Проте, 21.02.2018 між стягувачем та боржником укладено угоду про врегулювання боргу №1 до кредитного договору № СМ-SMEA 00/069/2007 від 06.12.2007 на виконання якої боржник сплатив кошти на рахунок стягувача в розмірі 140000,00 грн. та 52000,00 грн.

Саме ця обставина слугувала підставою для подання стягувачем державному виконавцю заяви від 22.02.2018 про закінчення виконавчого провадження. Однак, стверджувати про його повне та фактичне виконання немає підстав.

Матеріали виконавчого провадження не містять доказів про вчинення органом державної виконавчої служби заходів, передбачених статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» наслідком яких було б стягнення з боржника на користь стягувача будь-яких коштів та більше того, коштів, відповідно до розміру боргу, визначеного рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.05.2010 у справі № 2-2310/2010.

Враховуючи наведене вважає, що відповідно до вимог статей 27, 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» у державного виконавця були відсутні підстави стверджувати про повне фактичне виконання рішення суду, нарахування та стягнення виконавчого збору в розмірі, визначеному в оскаржуваній постанові.

Просив позов задовольнити повністю.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує на те, дії державного виконавця щодо винесення постанови та стягнення виконавчого збору є правомірними та відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Вказує, що державним виконавцем в межах даного виконавчого провадження здійснювались виконавчі дії з примусового виконання рішення суду, у зв`язку з чим оскаржувана постанова є правомірною та винесена з дотриманням вимог Закону.

Просив у задоволенні позову відмовити.

До судового засідання учасники справи подали письмові заяви про розгляд справи без їх участі.

Згідно із частиною третьою статті 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Як передбачено частиною четвертою статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відтак, оскільки учасники справи в судове засідання не прибули, при цьому подали заяви про розгляд справи без їх участі, тому судовий розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у Другому відділі ДВС міста Луцьк ГТУЮ у Волинській області перебувало виконавче провадження № 53668687 з виконання виконавчого листа № 2-2310/2010 виданого 23.12.2010 Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» 1046430,35 грн. заборгованості за кредитним договором та 1700,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що за вказаним виконавчим документом, 30.03.2017 старшим державним виконавцем Другого відділу ДВС міста Луцьк ГТУЮ у Волинській області Шпіруком В.Ю. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53668687.

23.02.2018 цим же державним виконавцем у зв`язку з надходженням заяви представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 22.02.2018 про закінчення виконавчого провадження №53668687 з відсутністю заборгованості по виконавчому документі винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".

23.02.2018 старшим державним виконавцем Другого відділу ДВС міста Луцьк ГТУЮ у Волинській області Шпіруком В.Ю. в межах ВП №53668687 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, відповідно до якої стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 104813,03 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII. В редакції що діяла на момент виникнення спірних правовідносин.) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів : виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

Статтями 40, 42 Закону № 1404-VIII передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Зокрема, відповідно до частини третьої статті 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Тобто, виконавчий збір підлягає стягненню в порядку та розмірі, визначеному цим Законом № 1404-VІІІ, який в даному випадку, обумовлює можливість винесення постанови про стягнення виконавчого збору після закінчення виконавчого провадження в порядку статті 39 Закону чи повернення виконавчого документа згідно статті 37 Закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

З аналізу вищенаведених норм слідує, що частинами першою та другою статті 27 Закону № 1404-VIII встановлюють загальні правила стягнення виконавчого збору.

Так обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Крім того, статтею 27 Закону № 1404-VIII чітко визначено, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми; розмір виконавчого збору вираховується також з фактично стягнутої суми.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Отже, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, та виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Як встановлено судом, 30.03.2017 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження у ВП 53668687 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» 1046430,35 грн. за кредитним договором. Права на вказаний борг перейшли до ПАТ «ОТП Факторинг Україна».

22.02.2018 від представника ПАТ «ОТП Факторинг Україна» на адресу відповідача надійшла заява № 2149 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із його фактичним виконанням. Підставою для такої заяви стали укладені між позивачем та третьою особою 21.02.2018 угоди про врегулювання боргу, в межах яких ОСОБА_1 сплатив кошти в сумі 192000,00 грн.

Тобто із зазначеного вбачається, що в межах виконання судового рішення фактично позивачем сплачено 192000,00 грн., а не 1046430,35 грн.

23.02.2018 державним виконавцем на підставі поданої заяви стягувачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" (у зв`язку з фактичним виконанням рішення за виконавчим документом) та в цей же день винесено постанову від 23.02.2018 у ВП № 53668687 про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 104813,03 грн.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 23.02.2018 (станом на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору) державним виконавцем проведено ряд виконавчих дій з примусового з примусового виконання рішення (арешт майна боржника, проведення оцінки майна, проводилась реалізація майна).

Однак, фактично звернення стягнення на нежитлове приміщення в межах виконавчого провадження не здійснено і рішення не виконано.

Постанова про закінчення виконавчого була винесена на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII (за заявою стягувача від 22.02.2018 №2149), які були наслідками укладених договорів між позивачем та стягувачем. Сума сплачених по них коштів становила 192000,00 грн., а не суму зазначену у виконавчому листі. Тобто фактичного виконання рішення на суму 1046430,03 грн. не відбулося.

Крім того, суд звертає увагу, що розмір виконавчого збору в оскаржуваній постанові від 23.03.2018 про стягнення виконавчого збору визначений з порушенням вимог частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII (в редакції, чинній на момент її винесення), оскільки такий розмір обрахований не із суми боргу, що фактично стягнута (сплачена) під час виконавчого провадження, а із загальної суми, що підлягала стягненню відповідно до виконавчого листа № 2-2310/10 виданого 23.12.2010 Луцьким міськрайонним судом Волинської області на суму 1046430,35 гривень.

Відтак, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що станом на 23.02.2018 у державного виконавця були відсутні правові підстави для винесення постанови від 23.02.2018 у ВП 53668687 про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 104813,03 грн.

Відповідно до пункту 21 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Тобто, у постанові про закінчення виконавчого документу стягувачу, виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору.

Вказане також підтверджує, що виконавчий збір стягується тільки з суми, яка фактично була стягнута на користь стягувача.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15.02.2018 у справі № 910/1587/13.

Відтак на думку суду, державний виконавець всупереч вимогам чинного законодавства виніс постанову від 23.02.2018 ВП № 53668687 про стягнення виконавчого збору.

Аналізуючи зібрані та дослідженні в ході судового розгляду справи докази, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова винесена із порушенням вимог статей 27, 42 Закону № 1404-VIII, а тому її слід визнати протиправною та скасувати.

Також на підтвердження вказаного суд зазначає наступне.

Як було вище зазначено виконавчий збір є винагородою державного виконавця за примусове виконання рішення. Тобто, за своїм змістом стаття 27 Закону № 1404-VIII встановлює та розділяє дві підстави для стягнення виконавчого збору при примусовому виконанні рішення майнового характеру, а саме: 1) фактичне виконання рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення.

У даному випадку в межах вказаного виконавчого провадження виконавчих дій, які б призвели до фактичного виконання рішення проведено не було. Рішення було виконано завдяки укладеним договорам про врегулювання боргу між стягувачем та боржником.

Тому, на думку суду, стягнення виконавчого збору при виконанні рішень майнового характеру лише за фактом відкриття провадження із загальної вартості майна, що підлягає стягненню без його реального виконання, та обрахування зазначеної суми від фактично стягнутих сум суперечить частині другій статті27 Закону № 1404-VIII.

Також суд звертає увагу на таку обставину.

Відповідно до статті 42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

За змістом вказаної норми витрати понесені виконавчою службою при примусовому виконанні рішення можуть бути включені до витрат виконавчого провадження та стягнуті із боржника. Тобто, в будь-якому випадку органи виконавчої служби мають можливість на компенсацію витрат, здійснених в межах виконавчого провадження.

Суд також враховує, що в ході виконавчого провадження № 53668687 частково сплачено борг в сумі 192000,00 грн. тоді як в оскаржуваній постанові від 23.02.2018 розмір виконавчого збору визначено на рівні 104813,03 грн., що значно перевищує суму коштів, стягнутих фактично під час виконання вказаного виконавчого документу.

Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір, сплачений згідно з квитанцією від 19.12.2019 № 0.0. в сумі 768,40 грн. (а. с. 2).

Керуючись статтями 241, 242, 243, 245, 246, 268, 287, 295, 297, підпункту 15.5 пункту І розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області Шпірука В.Ю. про стягнення виконавчого збору від 23 лютого 2018 року № 53668687 в розмірі 104813,03 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Другого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Відповідач: Другий відділ державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області (43001, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Винниченка, 27а, ).

Третя особа на стороні позивача: Публічне акціонерне товариство «ОТП Факторинг Україна» (43025 м. Луцьк вул. Лесі Українки, 53, ).

Суддя Р.С. Денисюк