Справа № 640/18269/18
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2019 року м. Київ № 640/18269/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доУправління праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департамент соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві Державна казначейська служба України
провизнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Департамент соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Державна казначейська служба України, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, щодо виплати ОСОБА_1 щорічної разової державної грошової допомоги до 5 травня у 2018 році у розмірі, який не відповідає статті 13 Закону України «Про статусу ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати і виплатити ОСОБА_1 щорічну разову державну грошову допомогу до 5 травня у 2018 році відповідно до ч. 5 статті 13 Закону України «Про статусу ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (№ 3551-XXII 22.10.1993 року в редакції №367-XIV від 25.12.1998 року) виходячи з 10 (десяти) мінімальних пенсій за віком (14520 грн.), з урахуванням проведених виплат (3685 грн.);

- встановити порядок виконання рішення, за яким стягнення недоотриманої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2018 рік у розмірі 10835 грн., провести за рахунок коштів Державного бюджету України Державною казначейською службою шляхом списання в безспірному порядку на користь ОСОБА_1 або її представника за довіреністю з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що позивач є інвалідом І групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни. Зазначає, що відповідно до ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон), інваліди війни мають право на отримання щорічної одноразової допомоги до 5 травня в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком, проте всупереч вимогам вказаного Закону у 2018 році позивачу виплатили допомогу у розмірі 3686,00 грн., тобто, не в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/18269/18 та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Представник відповідача-1 у встановлений судом строк подав до суду відзив на адміністративний позов, зазначивши, що відповідно Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 року №79-VIІІ внесено зміни до Прикінцевих положень Бюджетного кодексу України, відповідно до яких, право встановлювати розміри виплати щорічної разової допомоги до 5 травня надано Кабінету Міністрів України. Вважає, що позивачу правомірно здійснена виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у 2018 році у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 року № 170. Просить відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача-2 подав до суду відзив, в якому заперечував проти позову та пояснив, що Центр не виконує владні управлінські функції щодо нарахування та виплати допомоги в іншому розмірі, ніж це передбачено рішенням УПСЗН, паспортом бюджетної програми та кошторисом. Розмір одержаної позивачем допомоги відповідає законодавчо встановленому розміру допомоги для даної категорії громадян. Тобто Центр не призначає соціальні виплати та не є розпорядником коштів чи спеціальних фондів по виплаті даної допомоги. Просить відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача-3 у своєму відзиві заперечував проти позовних вимог пояснивши, що головним розпорядником бюджетних коштів по виконанню Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" є Міністерство соціальної політики України, діяльність якого у забезпеченні функцій головного розпорядника бюджетних коштів за програмами соціального захисту громадян регламентується Бюджетним кодексом України, відтак позов є необґрунтованим та безпідставним. Просить відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача-4 просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачу правомірно здійснена виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у 2018 році у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 року № 170.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Позивач є ветераном війни - інвалідом 1 групи на підставі ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Згідно ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції від 25.12.1998 №367-ХІV позивачу повинно виплачуватись щорічно до 5 травня разова грошова допомога у розмірі 10 мінімальних пенсій за віком.

Позивач зазначив, що фактично відповідачами було нараховано і виплачено 3685,00 грн, а недоплата у 2018 році склала 10835,00 грн, про, що позивач дізналась 07.05.2018 року, коли зняла з рахунку кошти разом з пенсією.

Не погоджуючись з таким розрахунком відповідачів, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 13 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон №3551-ХІІ, в редакції, яка була чинна станом на 31.12.2007) передбачалось, що щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.

Пунктом 20 розділу II Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28.12.2008 №107-VI (далі - Закон № 107-VI) частину п`яту статті 13 Закону №3551-XII викладено у такій редакції: "Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України".

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10рп/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, пункт 20 розділу II Закону № 107-VI.

Таким чином, починаючи з 22.05.2008, відновлено дію ч. 5 ст. 13 Закону №3551-ХІІ, відповідно до якої розмір грошової допомоги інвалідам війни I групи мав становити десять мінімальних пенсій за віком.

Згідно з ч. 1 ст. 17-1 Закону №3551-XII (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин) щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через відділення зв`язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Частиною 4 ст. 17-1 Закону №3551-ХІІ встановлено, що особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Разом з тим, Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" (далі - Закон ) від 28.12.2014 № 79-VІІІ, який набрав чинності 01.01.2015, розділ VІ "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набранням 01.01.2015 чинності Закону України від 28.12.2014 № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Згідно статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічно до 5 травня особам з інвалідністю війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Визначення порядку та розмір виплат громадянам, що мають статус ветеранів війни, делеговано Кабінету Міністрів України. На виконання вищезазначеного Закону України Кабінетом Міністрів України встановлено розміри та порядок виплати у 2016, 2017, 2018 та 2019 роках щорічної разової грошової допомоги до 5 травня особам, у таких розмірах: 2016 рік - 920 гривень (Постанова КМУ від 2 березня 2016 року № 141) (як учаснику бойових дій); 2017 рік - 2700 гривень (Постанова КМУ від 5 квітня 2017 року № 223) (як особі з інвалідністю 3 групи); 2018 рік - 2845 гривень (Постанова КМУ від 14 березня 2018 року № 170) (як особі з інвалідністю 3 групи); 2019 рік - 2950 гривень; (Постанова КМУ від 20 березня 2019 року № 237) (як особі з інвалідністю 3 групи).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, і які по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня учасникам бойових дій та інвалідам війни.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 визначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Конституційний Суд України в пункті 3 мотивувальної частини рішення № 4-зп від 03 жовтня 1997 року зазначив про те, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Таким чином, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Враховуючи, що Закон України від 28.12.2014 № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийнятий пізніше Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то в даному випадку, підлягають застосуванню норми Закону України від 28.12.2014 № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Така позиція узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, який у рішенні по справі "Ейрі проти Ірландії" від 09.10.1979 констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Валентина Ніканорівна Великода проти України" від 03.06.2014 зазначив, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Суд зауважив, що першою і найважливішою вимогою статті 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначив, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що нарахування інваліду війни щорічної разової допомоги до 5 травня має здійснюватись відповідно до положень Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VIII (чинного з 1 січня 2015 року) та відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №141, від 05.04.2017 №223, від 14.03.2018 №170, від 20.03.2019 №237.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 13.03.2018 (справа №335/7127/17(2-а/335/323/2017), від 05.06.2018 (справа №161/13021/17), від 08.05.2018 (справа №607/7918/17) та від 19.06.2018 (справа №727/10654/17).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що нарахування щорічної разової грошової допомоги позивачу до 5 травня за 2018 pік є правомірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження позиції щодо наявності в діях відповідачів бездіяльності щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 як особі, яка має інвалідність першої групи, щорічної разової грошової допомоги до 5 травня та обов`язку відповідачів здійснити нарахування вказаної допомоги на підставі ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Враховуючи встановлені обставини, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 73, 77, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації (ЄДРПОУ 015, м. Київ, вул. Цитадельна, 4/7), Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат ( пр-т Космонавта Комарова, 7,м. Київ, 03165), Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради ( пр-т Космонавта Комарова, 7, м. Київ, 03165), Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві ( вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053), Державної казначейської служби України (, вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур