Справа № 372/2182/18
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2019-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2019 року № 372/2182/18

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Управління освіти виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовом в якому просить суд: - визнати дії відповідача щодо несвоєчасної виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку неправомірними; - стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку, за час затримки проведення розрахунку по день фактичного розрахунку; - допустити до негайного виконання постанову в частині присудження на користь позивача виплати заробітної плати, у межах суми стягнення за один місяць; - зобов`язати відповідача подати звіт про виконання рішення суду.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 03.08.2018 дану справу передано за підсудністю до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.09.2018 дану справу прийнято до свого провадження суддею Лиска І.Г., відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 22.10.2018.

В обґрунтування позовної заяви позивачка зазначила, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 15.08.1990. 30.03.2018 року її було звільнено з посади вчителя початкових класів за власним бажанням. Остаточний розрахунок з позивачкою було проведено 04.05.2018. У зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати позивачу, відповідачем порушено її право, тому позивачка вважає, що має право на компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати.

22.10.2018 судове засідання було знято з розгляду та наступне судове засідання призначено на 13.11.2018.

Відповідач в судове засідання 13.11.2018 не прибув, повідомлений належним чином, жодних заяв чи клопотань до суду не надав. Також відповідач не подав до суду відзив на позовну заяву.

Позивач 13.11.2018 подав до суду клопотання в якому просить суд подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

У зв`язку з поданим клопотанням та на підставі ст.205 КАС України, суд вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи з 15.08.1990 року на підставі наказу №279-к від 13.08.1990 по Обухівському райвно позивачку призначено на посаду вчителя початкових класів Обухівської середньої школи №5.

На підставі наказу №35-к від 28.03.2018 по управлінню освіти позивачку з 30.03.2018 було звільнено із займаної посади на підставі ст.38 Кодексу законів про працю України (за власним бажанням).

Вищевказані факти також підтверджуються копією трудової книжки позивачки НОМЕР_1 5291501 від 15.08.1990.

Відповідно до історії по картковому рахунку з 30.03.2018 по 04.05.2018 ОСОБА_1 вбачається, що позивачці було зараховано заробітні плати 05.04.2018, 13.04.2018 та 04.05.2018 р.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, обов`язок відповідача виконувати свої зобов`язання випливає з вищенаведеного, а не виконання цього обов`язку порушує законні права та інтереси позивача.

Враховуючи, що відповідач не здійснив повний розрахунок заборгованості з позивачем на день звільнення, а саме станом на 30.03.2018 року, тому з нього підлягає стягненню заборгованість.

Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення.

Згідно п. 21 взаканої Постанови при визначеннi середньої заробiтної плати слiд виходити з того, що в усiх випадках, коли за чинним законодавством вона зберiгається за працiвниками пiдприємств, установ, органiзацiй, це слiд робити вiдповiдно до Порядку обчислення середньої заробiтної плати, затвердженого постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 8 лютого 1995 р. №100 (з наступними змiнами i доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тодi, коли середня заробiтна плата визначається для вiдшкодування шкоди, заподiяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсiї.

Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробiтної плати, затвердженого постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 8 лютого 1995 р. №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Крім того, відповідно до п. 7 Порядку нарахування суми компенсації за невикористану відпустку провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, які припадають на відпрацьований період). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 13.10.2015 (касаційне провадження №К/9991/6111/12) зазначив про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При цьому, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Судом встановлено з історії по картковому рахунку позивачки, що остаточний розрахунок з нею було проведено 04.05.2018.

Також, суд бере до уваги, що сторонами не надано довідку про середньомісячний (денний) заробіток, а також розрахунок компенсації за невикористану щорічну відпустку.

Суд зазначає, що ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.09.2018 відповідачу було запропоновано подати суду відзив на позовну заяву. Проте, правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, жодних доказів поважності причин його неподання суду не надав.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Цією ж статтею передбачено, що якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Згідно із пунктами 2-3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Щодо вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом подання звіту, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З наведеного слідує, що повноваження адміністративного суду накладати на суб`єкта владних повноважень зобов`язання подати звіт про виконання рішення суду є правом суду, а не його обов`язком, реалізація якого можлива у випадку доведення позивачем або встановлення судом під час розгляду справи, що за відсутності такого контролю рішення суду залишиться не виконаним, чи для його виконання доведеться докласти значних зусиль.

Будь-яких пояснень на обґрунтування необхідності покладення на відповідача додаткового обов`язку під час виконання судового рішення позивач у позовній заяві не зазначив. У свою чергу судом під час розгляду справи обставин, які б вимагали встановлення судового контролю, не встановлено.

З урахуванням викладеного вимоги позивача про встановлення судового контролю задоволенню не підлягають.

Враховуючи неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин, з огляду на те, що відповідачем проігноровано вимоги ухвали Київського окружного адміністративного суду від 19.09.2018 та не надано суду жодних доказів, які б спростовували доводи позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати дії Управління освіти виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області щодо несвоєчасної виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку неправомірними.

Стягнути з Управління освіти виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку, за час затримки проведення розрахунку по день фактичного розрахунку з урахуванням висновків суду викладених в даному рішенні.

Допустити до негайного виконання постанову в частині присудження на користь ОСОБА_1 виплати заробітної плати, у межах суми стягнення за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лиска І.Г.