Справа № 300/404/19
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/6122/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Попка Я.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

суддя у І інстанції Микитюк Р.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 23 квітня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (далі ГУ ДФС) № Ф-64059-54 від 11 лютого 2019 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄВ).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року у справі № 300/404/19 позов було задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що податковим законодавством виключена можливість подвійного взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа. Позивач, перебуваючи на податковому обліку як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування, має перебувати на податковому обліку як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності та вести єдиний податковий облік і сплату податків, у тому числі і сплату ЄВ, саме як фізична особа-підприємець за видом діяльності у сфері права (КВЕД 69.10). Тому твердження контролюючого органу про наявність у позивача обов`язку окремо сплачувати ЄВ, як самозайнята особа та як фізична особа-підприємець, призводить до подвійного оподаткування.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ДФС, яке у своїй скарзі просить його скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. При цьому скаржник зазначив, що у випадку, якщо фізичні особи-підприємці одночасно провадять незалежну професійну діяльність, то вони сплачують ЄВ в розмірі 22 % від бази нарахування, визначеної статтею 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» як фізична особа-підприємець, залежно від обраної системи оподаткування та як особи, які провадять незалежну професійну діяльність. Оскільки позивач сплачував ЄВ лише як фізична особа-підприємець, то в результаті нарахування сум ЄВ як для особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, виник борг (надоїмка) у розмірі 14052,72 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 22 січня 1999 року зареєстрований як фізична особа-підприємець. На момент розгляду справи судом першої інстанції зареєстрованими видами діяльності є: код КВЕД 69.10 Діяльність у сфері права (основний); код КВЕД 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування, що підтверджується Витягом з реєстру платників єдиного податку та відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

05 грудня 2006 року позивачем було одержано ліцензію серія AB № 158452 Державного департаменту з питань банкрутства на здійснення ще одного виду господарської діяльності «Діяльність арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів». Після зміни статусу арбітражного керуючого з фізичної особи - підприємця на суб`єкта незалежної професійної діяльності позивач вніс зміни до своїх облікових записів як платника податків самозайнятої особи, на підтвердження чого отримав довідку про взяття на облік платника податків (форма №4-ОПП) за № 020/19 від 09 квітня 2013 року.

Позивач стверджує, що ним протягом 2013-2017 років щоквартально подавалися податкові декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця та щорічно подавався звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску форми № Д5 (річна).

31 травня 2017 року ОСОБА_1 отримано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, про що було внесено зміни до облікових даних як платника податку.

15 лютого 2019 року позивачем отримано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-64059-54 від 11 лютого 2019 року, якою контролюючий орган вимагає сплатити недоїмку з ЄВ у сумі 14052,72 грн.

Вважаючи таку вимогу протиправною, позивач оскаржив її до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваній вимозі та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2019 року провадження у даній справі було зупинено до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 520/3939/19.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року поновлено апеляційне провадження у справі № 300/404/19 у зв`язку з набранням законної сили рішення Верховного Суду у зразковій справі № 520/3939/19.

Відповідно до частини 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Верховний Суд 02 вересня 2019 року розглянув зразкову справу № 520/3939/19 (Пз/9901/10/19) щодо оподаткування самозайнятої особи, яка одночасно зареєстрована як фізична особа-підприємець та прийняв рішення, яке після перегляду 04 грудня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду набрало законної сили.

Ознаками типової справи, яка розглянута Верховним Судом як зразкова є:

1) перебування позивача на обліку контролюючого органу як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування як фізичної особи-підприємця та як особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність;

2) встановлення контролюючим органом за власною ініціативою платнику єдиного внеску фізичній особі-підприємцю ознаки незалежної професійної діяльності, що обумовило виникнення в останнього обов`язку сформувати та подати до органів доходів і зборів окремий звіт;

3) визначення статусу «фізичної особи-підприємця з ознакою здійснення незалежної професійної діяльності» на рівні підзаконних нормативно-правових актів;

4) можливість подвійного нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за результатами здійснення одного й того ж виду господарської діяльності: як підприємницької, так і незалежної професійної діяльності.

Апеляційний суд встановив, що справа за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДФС про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) відповідає ознакам типової справи, які визначив Верховний Суд за результатами розгляду зразкової справи № 520/3939/19 (Пз/9901/10/19).

Отже, у цій справі підлягають застосуванню висновки Верховного Суду, висловлені у судовому рішенні від 02 вересня 2019 року, прийнятому за результатами розгляду зразкової справи № 520/3939/19 (Пз/9901/10/19).

Верховний Суд у зразковій справі дійшов висновку, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не визначає такого платника ЄВ, як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності. Фізична особа-підприємець та особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, є різними платниками ЄВ.

Взяття та перебування на обліку платника ЄВ фізичної особи-підприємця з ознакою провадження незалежної професійної діяльності цим Законом не передбачено.

Окрім того, Верховний Суд зробив висновок, що відповідно до положень Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який затверджений наказом Міністерства фінансів України від 24 листопада 2014 року № 1162, що зареєстрований у Міністерстві юстиції України 03 грудня 2014 року за № 1553/26330, взяття контролюючим органом на облік платників ЄВ осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, здійснюється виключно за заявою такої особи за формою № 1-ЄСВ. Взяття на облік платників ЄВ осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, контролюючим органом за власною ініціативою шляхом встановлення «ознаки незалежної професійної діяльності» цей Порядок не передбачає.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» взяття контролюючим органом на облік особи як платника єдиного внеску - фізичної особи-підприємця та внесення відомостей до реєстру застрахованих осіб унеможливлює нарахування єдиного внеску за іншим типом платника без прийняття відповідних рішень і внесення змін щодо попереднього обліку особи у спосіб, визначений Законом і підзаконними нормативно-правовими актами.

Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року № 435, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23 квітня 2015 року за № 460/26905, зі змінами від 15 травня 2018 року (далі - Порядок № 435), який визначає процедуру, форму, строки подання звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування в частині визначення такої категорії платників єдиного внеску, як фізична особа-підприємець з ознакою здійснення незалежної професійної діяльності не відповідає статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Зміна контролюючим органом обліку особи платника ЄВ у спосіб, не встановлений Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» або встановлений Порядком № 435, який не відповідає Закону в цій частині, та нарахування на підставі таких дій ЄВ, суперечить принципам законності та належного врядування.

Враховуючи те, що позивач не перебуває на обліку платника ЄВ як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, та, відповідно, не подає звітність як такий платник, Верховний Суд дійшов висновку про безпідставне встановлення відповідачем позивачу, як платнику ЄВ фізичній особі-підприємцю, ознаки незалежної професійної діяльності та нарахування на цій підставі ЄВ. Відтак, вимога відповідача про сплату боргу з ЄВ визнана Верховним Судом у вказаній зразковій справі протиправною та такою, яка підлягає скасуванню.

Апеляційний суд встановив, що позивач перебуває на обліку та здійснює адвокатську діяльність як фізична особа-підприємець, за яку сплачує ЄВ, на обліку платника ЄВ як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, не перебуває та, відповідно, не подає звітність як такий платник. Відтак, позивач не повинен сплачувати ЄВ, як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд дійшов переконання про підставність позовних вимог ОСОБА_1 та правомірного їх задоволення судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року у справі № 300/404/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених частиною 5 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
Я. С. Попко