Справа № 240/9848/19
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2019-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
27 грудня 2019 року м. Житомир справа № 240/9848/19
категорія 109020100
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Романченка Є.Ю.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Державне підприємство "Зарічанське лісове господарство", Державне підприємство "Житомирське лісове господарство" про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
Позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить:
- визнати дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо відмови в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального садівництва площею 0,12 га на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району, викладені у листі від 12.07.2019 №Л-3277/0-2045/0/22-19 неправомірними;
- зобов`язати відповідача надати дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою, виготовлення проекту землеустрою відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального садівництва площею 0,12 га на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району.
В обґрунтування позову зазначив, що він має статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням. У червні 2019 року звернувся до відповідача із заявою щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва, яка згідно плану індустріальної зйомки зробленої Житомирським лісовим господарством знаходиться на території СГТ "Дачне", членом якого з 2005 року він є. Проте ГУ Держгеокадастру у Житомирській області направлено на його адресу лист від 12.07.2019 №Л-3277/0-2045/0/22-19, в якому йому відмовлено у виділенні відповідної земельної ділянки. Позивач вважає, що вказана відмова є немотивованою, а дії відповідача, такими, що порушують його гарантовані права, передбачені ч. 1 ст.121 Земельного кодексу України щодо права на безоплатну передачу земельних ділянок у власність громадянам України та п.14 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щодо пільг на першочергове відведення земельних ділянок учасникам бойових дій.
Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання на 16.10.2019.
Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області, на виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження в адміністративній справі, направлено до суду відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти пред`явлених позовних вимог відповідач стверджує, що Головне управління при розгляді звернення діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідач зазначив, що довідка надана міськрайонним управлінням у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області свідчить про те, що земельна ділянка, зазначена у графічних матеріалах позивача, не відноситься до земель сільськогосподарського призначення, а є землею лісового фонду державної форми власності. Враховуючи, що відповідач в силу положень ст.122 Земельного кодексу України є розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності та розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні, то Головним управлінням правомірно відмовлено позивачу у задоволенні заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Відмітив, що вимога позивача зобов`язального характеру, а саме надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою на підставі поданих документів є формою втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
16.10.2019 у зв`язку з неявкою у судове засідання представника позивача, розгляд справи відкладено на 31.10.2019.
31.10.2019 у судовому засіданні, судом, без виходу до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу, яку занесено секретарем судового засідання до протоколу судового засідання про залучення Державного підприємства "Житомирське лісове господарство" до участі в даній справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, у зв`язку з чим, у справі оголошено перерву до 18.11.2019.
18.11.2019 у судовому засіданні, судом, без виходу до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу, яку занесено секретарем судового засідання до протоколу судового засідання про залучення Державного підприємства "Зарічанське лісове господарство" до участі в даній справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. У зв`язку з вищенаведеним, та викликом в якості свідка ОСОБА_2 , а також для надання представником відповідача додаткових документів по справі, у справі оголошено перерву до 28.11.2019.
26.11.2019 Державним підприємством "Житомирське лісове господарство" на адресу суду надано письмові пояснення відповідно до яких вказано, що як слідує із позовної заяви, спір стосується земельної ділянки, яка знаходиться на території Новогуйвинської селищної ради та зазначає, що земельні ділянки, що перебувають на користуванні підприємства на території Новогуйвинської селищної ради відносяться до Станишівського лісництва. Зарічанське лісництво не є структурним підрозділом державного підприємства "Житомирське лісове господарство" відповідно спірна земельна ділянка знаходиться поза межами земель держлісфонду, які перебувають в користуванні ДП "Житомирський лісгосп". Зазначив, що відносно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування підприємства, спірна земельна ділянка розташована поблизу кварталу 36 Станишівського лісництва.
Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала.
Представник третьої особи - ДП "Зарічанське лісове господарство" в судовому засіданні пояснила, що земельна ділянка, на яку претендує позивач, не перебуває в користуванні їх лісового господарства.
Представник третьої особи - ДП "Житомирське лісове господарство" до суду не прибув, про час і дату розгляду справи були повідомлені.
Заслухавши пояснення учасників справи, судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні, зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, яку занесено секретарем судового засідання до протоколу судового засідання від 28.11.2019.
Перевіривши матеріали справи, усебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Як видно із матеріалів справи, у червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Житомирській області із заявою, у якій просив надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для індивідуального садівництва, площею 0,12 га, яка розташована на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області.
Разом із заявою позивачем подано викопіювання з кадастрової карти (плану), виготовлене Міськрайонним управлінням у Житомирському районі та м. Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.
Листом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 12.07.2019 №Л-3277/0-2045/0/22-19 позивачу відмовлено у задоволені заяви відповідно до норм чинного законодавства України. При цьому вказано, що відповідно до довідки Міськрайонного управління у Житомирському районі та м.Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, категорія земель за рахунок яких надається земельна ділянка та форма власності: землі лісового фонду, державна. Зарічанське лісництво. Відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України, Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Вважаючи дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо відмови в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального садівництва протиправними та такими, що порушують його позивача, він звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Згідно зі п. "б" ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Земельний кодекс України), громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей (ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України).
Частиною 2 статті 22 Земельного кодексу України встановлено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).
Відповідно до частини 3 статті 22 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
У частині першій статті 35 Земельного кодексу України закріплено, що громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.
Земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо (ч. 3 ст. 35 Земельного кодексу України).
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 35 Земельного кодексу України, до земель загального користування садівницького товариства належать земельні ділянки, зайняті захисними смугами, дорогами, проїздами, будівлями і спорудами загального користування. Землі загального користування садівницького товариства безоплатно передаються йому у власність за клопотанням вищого органу управління товариства до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування на підставі документації із землеустрою, за якою здійснювалося формування земельних ділянок або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Приватизація земельної ділянки громадянином - членом садівницького товариства здійснюється без згоди на те інших членів цього товариства.
Згідно зі абз. 1 ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України).
Згідно зі пп. "в" ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
У відповідності до пункту в) частини 1 статті 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України.
Так, частиною шостою вказаної статті Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідно до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що з метою реалізації права громадян на отримання у власність земельної ділянки останній звертається з відповідною заявою чи клопотанням до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування разом із графічними матеріали, на яких зазначено її бажане місце розташування. Метою надання цих матеріалів є необхідність її ідентифікації уповноваженим органом для перевірки відповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Від перевірки указаних підстав залежить рішення такого органу про надання чи відмову в надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
При цьому підставою відмови у наданні відповідного дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України чинним законодавством не передбачено.
Положеннями частини 4 статті 122 Земельного кодексу України визначено, що Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Пунктом 8 Положення № 333 передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.
Отже, за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, останнім має видаватися відповідний наказ.
Беручи до уваги наведене, а також імперативність норм Земельного кодексу України в частині обов`язку прийняття відповідним органом виконавчої влади за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови, суд приходить до висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в його наданні повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в області.
Таким чином, за наслідками розгляду заяви позивача Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повинно було б прийняти відповідне управлінське рішення, в той час, як останній направив позивачу відповідь у формі листа. Відсутність належним чином оформленого рішення відповідача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність чи відмову у його наданні у формі наказу, свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.
Отже, наданий відповідачем лист від 12.07.2019 № Л-3277/0-2045/0/22-19 не може вважатись належним розглядом заяви позивача згідно із ст. 118 Земельного кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року в справі №806/777/17.
Разом з цим, суд зазначає, що лист Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 12.07.2019 № Л-3277/0-2045/0/22-19 не містить посилання про невідповідність місця розташування земельної ділянки, зазначеної позивачем:
- вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів;
- вимогам генерального плану населених пунктів;
- вимогам іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць;
- вимогам проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Суд звертає увагу, що підставою для відмови позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою у листі зазначено те, що відповідно до довідки Міськрайонного управління у Житомирському районі та м.Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області земельна ділянка, щодо якої позивач звертався із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, розташована за межами садового товариства "Заводське" на землях Зарічанського лісництва на території Новогуйвинської селищної ради та відноситься до земель лісового фонду.
В судовому засіданні представник ДП "Зарічанське лісове господарство" пояснила, що земельна ділянка, на яку претендує позивач, не перебуває в користуванні їх лісового господарства.
Натомість, ДП "Житомирське лісове господарство" у письмових поясненнях по справі вказало, що спір стосується земельної ділянки площею 0,12 га на території Новогуйвинської селищної ради. Земельні ділянки, що перебувають в користуванні підприємства на територіях Новогуйвинської селищної ради відносяться до Станишівського лісництва. Зарічанське лісництво не є структурним підрозділом ДП "Житомирське лісове господарство", то, відповідно, спірна земельна ділянка знаходиться поза межами земель держлісфонду, які перебувають в користуванні ДП "Житомирський лісгосп".
Отож, твердження відповідача, наведені у листі від 12.07.2019 № Л- 3277/0-2045/0/22-19, в ході розгляду справи свого підтвердження не знайшли.
Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).
Згідно зі ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).
За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на зазначене та враховуючи фактичні обставини справи, суд визнає протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, яка полягає у нездійсненні належного розгляду заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та, з метою поновлення прав позивача, зобов`язує Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га, яка розташована на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, у порядку та відповідно до вимог ст. 118 Земельного кодексу України, за результатами видати відповідний наказ, з урахуванням викладених в даному рішенні висновків.
Таким чином, суд дійшов переконання, що позов слід задовольнити частково.
Стосовно встановлення судового контролю за виконанням рішення на підставі ст. 382 КАС України, суд зазначає наступне.
Частиною 1 ст. 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.
Поряд з цим суд враховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.
Приймаючи до уваги обставини даної справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення, а тому відмовляє у встановленні судового контролю за виконанням рішення у даній справі.
Зважаючи на висновок суду, а також ураховуючи положення ст. 139 КАС України та звільнення позивача від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, судові витрати стягненню не підлягають.
Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 250, 255, 257- 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, яка полягає у нездійсненні належного розгляду заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального садівництва площею 0,12 га на території Новогувийнської селищної ради Житомирського району Житомирської області.
Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га, яка розташована на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, у порядку та відповідно до вимог ст. 118 Земельного кодексу України, за результатами видати відповідний наказ, з урахуванням викладених в даному рішенні висновків.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко