Справа № 140/2998/19
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2019-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 року ЛуцькСправа № 140/2998/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В.І.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся із позовом в інтересах свої малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - Управління ДМС України у Волинській області) про визнання протиправним і скасування рішення № 0701.4.1-7017/0701.2-19 від 01 жовтня 2019 року, яким відмовлено у внесенні відомостей щодо дітей у довідку про звернення за захистом в Україні; зобов`язання внести відомості про дітей у довідку про звернення за захистом в Україні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , громадянин Республіки Білорусь, у 2018 році прибув на територію України легально на підставі паспорта МР 0487243 у зв`язку із політичними та расовими переслідуваннями. Рішенням Державної міграційної служби України від 25 лютого 2019 року № 45-19 позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року вказане рішення скасовано та зобов`язано Державну міграційну службу України надати ОСОБА_1 статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Під час перебування позивача в Україні разом із ним проживають його діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

У вересні 2019 року позивач звернувся до Управління державної міграційної служби України Волинській області із письмовою заявою про внесення дітей у довідку про звернення за захистом в Україні згідно із Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Відповідач рішенням від 01 жовтня 2019 року відмовив у заявленій вимозі

Позивач із посиланням на Конвенцію про права дитини, вважає таку відмову протиправною з огляду на те, що Управління Державної міграційної служби України у Волинській області обмежує право дітей на виховання у сім`ї. Вказав, що члени сім`ї біженця мають ті ж права, як і сам біженець відповідно до принципу єдності сім`ї, що викладено в безлічі документів, починаючи з самого прийняття Конвенції про біженців. Окрім того, відповідно до статті 4 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Керуючись наведеним, просить позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на позов № 0701.6-7806/0701.6.2-19 від 07 листопада 2019 року (арк. спр. 29-31) відповідач його вимог не визнав та вказав, що ОСОБА_1 , звертаючись до УДМС України у Волинській із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідному розділі анкети не вказав відомостей про неповнолітніх членів сім`ї, законним представником яких він є; також не виконано вимоги частини сьомої статті 7 Закону - до заяви не додано по чотири фотокартки членів сім`ї, які не досягай вісімнадцятирічного віку. Звертає увагу, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року у справі № 140/711/19 скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відмовлено.

З огляду на вказані обставини відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив від 18 листопад 2019 року ОСОБА_1 вказав, що не погоджується із рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 140/711/19, яким йому відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та має намір його оскаржити. Вважає, що при зверненні до органу ДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримався усіх вимого чинного законодавства, а після прибуття дітей на територію України подав зміни до анкети

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2019 року відкрито провадження у даній адміністративній справі та на підставі статті 262 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) постановлено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 1).

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), у вересні 2018 року звернувся до Управління ДМС України у Волинській області із письмовою заявою щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та отримав довідку про звернення за захистом в Україні із терміном дії до 09 липня 2019 року (арк. спр. 10, 12, 43-57).

Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07 вересня 2011 року № 649, Державна міграційна служба України прийняла рішення № 45-19 від 25 лютого 2019 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення ДМС України позивач оскаржив у судовому порядку.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №45-19 від 25 лютого 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України надати ОСОБА_1 статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Однак, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року у справі №140/711/19 скасовано та прийнято постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії відмовлено (арк. спр. 58-69).

Постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили 05 листопада 2019 року.

Із письмовою заявою про внесення дітей у довідку про звернення за захистом в Україні до УДМС України у Волинській області позивач звернувся 18 вересня 2019 року (арк. спр. 34-36).

За результатами розгляду вказаного звернення Управлінням ДМС України у Волинській області відмовило позивачу у внесення дітей у довідку про звернення за захистом в Україні. Мотивами такої відмови стало те, що заявник у анкету анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не вніс відомостей про неповнолітніх осіб, законним представником яких він є; до анкети не додав по чотири фотокартки членів сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку. Також зазначено, що на момент вирішення заяви про внесення дітей у довідку про звернення за захистом в Україні, статус позивача як біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не вирішено.

Позивач, не погоджуючись із такою відмовою, звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким.

Правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за ' межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із пунктом 13 частини першої статті 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина перша статті 5 Закону).

Згідно із частинами першою-четвертою, дев`ятою статті 7 Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відомості про дітей, які не досягли вісімнадцятирічного віку, наводяться в заяві одного із законних представників особи, яка не досягла повноліття.

Заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дитиною, розлученою із сім`єю, подається одним з її законних представників.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються також по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви.

Відтак, закон зобов`язує повнолітню особу (законного представника дітей), яка має намір отримати в Україні статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, викласти у відповідній заяві відомості про дітей, які не досягли вісімнадцятирічного віку та додати цієї заяви по чотири фотокартки своїх та членів сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку.

У позовній заяві позивач вказав, що його неповнолітня дочка ОСОБА_3 постійно із ним проживає на території України, а неповнолітній син ОСОБА_2 - із 01 липня 2019 року.

Отже, на момент звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у позивача існував обов`язок внести відомості про дітей, які не досягли вісімнадцятирічного віку, у відповідну заяву та додати усі необхідні документи.

Таким чином, судом установлено порушення позивачем порядку оформлення заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в частині зазначення повних відомостей про дітей, які не досягли вісімнадцятирічного віку, а на момент звернення із заявою про внесенні відомостей щодо дітей у довідку про звернення за захистом в Україні такі порушення не було виправлено.

Як визначено пунктом 3 частини першої статті 1 Закону довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

З огляду на наведені норми уцілому, суд дійшов висновку, що до остаточного визначення позивача біженцем, або особою що потребує додаткового захисту, він перебуває на території України у статусі такого, що звернувся за захистом.

Судом ураховано, що станом на день розгляду даного спору, позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (судове рішення апеляційної інстанції про відмову у наданні статусу набрало законної сили 05 листопада 2019 року, а оскарження в касаційному порядку не зупиняє його чинності), що у подальшому спричиняє відповідні наслідки, зокрема вилучення у позивача довідки про звернення за захистом в Україні та повернення документів, що посвідчують особу заявника, та інші документи, що перебувають на зберіганні в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Таким чином, норми міжнародного законодавства щодо збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, на які позивач посилається у позовній заяві, не поширюють на останнього свою дію, оскільки відповідного статусу в Україні (біженця або особи, яка потребує додаткового захисту) він не отримав.

Суд не заперечує права дітей позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких він звернувся із даним позовом до суду, на виховання у сім`ї та обов`язок держав-учасниць створення умов для зміцнення сім`ї.

Однак, суд наголошує, що на іноземців, які перебувають на території України, поширюється законодавство країни не лише в частині права на захист, а й у частині обов`язку легального перебування на її території та належного документального оформлення права такого проживання.

У свою чергу, на органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб статтею 19 Конституції України покладено обов`язок діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки у даній справі оскаржується дія у форма відмови, вчинена відповідачем як суб`єктом владних повноважень, суд відповідно до вимог частини другої статті 2 КАС України перевіряє, чи вчинена вона: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, відмовляючи ОСОБА_1 у внесенні відомостей щодо дітей у довідку про звернення за захистом в Україні, діяло законно - у межах наданих повноважень, та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Водночас, позивачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження позиції щодо наявності в діях відповідача протиправності щодо відмови у внесенні відомостей щодо дітей у довідку про звернення за захистом в Україні.

Підсумовуючи вищенаведене та виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Відповідно до вимог статті 139 КАС України, судові витрати за результатами вирішення даного спору розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 205, 229, 243, 245, 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , довідка про звернення за захистом в Україні № 007604) в інтересах дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя В.І. Смокович

Повний текст судового рішення складено 27 грудня 2019 року.