Справа № 2-а-75/11
Суддя: Боровков Д. О.
Дата ухвалення: 2019-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа № 2-а-75/11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді: Боровкова Д.О.,

при секретарі Журавльовій А.С.,

за участю представника позивача Цибулі І.Й.,

представника відповідача Балюєва С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Залізничного районного суду м. Львова від 09 червня 2011 року в адміністративній справі № 2-а-75/11 за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання дій неправомірними та визнання права власності,

встановив:

Заявник позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною заявою, в якій просить скасувати постанову Залізничного районного суду м. Львова від 09 червня 2011 року в адміністративній справі № 2-а-75/11 та ухвалити нове рішення, яким визнати за Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 право власності на павільйон (малу архітектурну форму) по АДРЕСА_1 , загальною площею 5,3 кв.м; на павільйон (малу архітектурну форму) по АДРЕСА_1 , загальною площею 13,7 кв.м; на павільйон (малу архітектурну форму) по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 м АДРЕСА_1 , загальною площею 15,7 кв.м. В обґрунтування заявлених підстав посилається на наступне. Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 09 червня 2011 року було позов ОСОБА_1 задоволено та визнано за ОСОБА_1 право власності на вищевказані торгівельні павільйон. Проте, зазначені павільйони весь час використовуються нею, як фізичною особою підприємцем та згодом виявилось, що такі є частиною її корпоративних прав. Заявник вважає, що вказана обставина є нововиявленому обставиною, оскільки на час розгляду вказаної справи вказані відомості не були відомі а ні суду, а ні заявнику, а тому вказана постанова по справі підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення.

Представник позивача Левчук Н.В. заяву підтримала, дала пояснення аналогічні вищенаведеному, просить заяву задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача заяву в частині скасування постанови суду від 09 червня 2011 року підтримав у повному обсязі, а в частині заяви щодо винесення нового рішення про визнання за ФОП ОСОБА_1 права власності заперечив, пояснивши, що торгівельні павільйони встановлені без фундаменту на землях комунальної власності, тобто, павільйони є тимчасовими спорудами, а відтак, є рухомими речами, і тому, на них не може визнаватися право власності, як на нерухоме майно. Крім того, як убачається зі змісту заяви та наявних документів, позивач є Фізичною особою підприємцем, у якої виник спір з Львівською міською радою щодо торгівельних павільйонів, які розташовані на землях комунальної власності. В зв`язку з наведеним, цей спір підвідомчий судам господарської юрисдикції, і тому, провадження у справі підлягає закриттю.

Ухвалою судді від 18 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 прийнято до провадження судді, та відкрито провадження по справі.

Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали заяви та справи, суд прийшов до наступних висновків.

Постановою Залізничного районного суду міста Львова від 09 червня 2011 року у справі №2-а-75/11 позов ОСОБА_1 задоволено та визнано за ОСОБА_1 право власності на павільйон по АДРЕСА_1 , загальною площею 5,3 кв.м; на павільйон по АДРЕСА_1 , загальною площею 13,7 кв.м; на павільйон по АДРЕСА_2 Сихівській, АДРЕСА_1 , загальною площею 15,7 кв.м.

Касаційним судом в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року № 203/4180/15-ц зазначається, що за змістом пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме право власності на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 1.6 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N 7/5, (чинний на час виникнення спірних правовідносин) реєстрації підлягають права власності тільки на об`єкти нерухомого майна, які прийняті в експлуатацію в установленому порядку за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених БТІ, яка проводить реєстрацію прав власності на ці об`єкти.

Не підлягають реєстрації тимчасові споруди, а також споруди, не пов`язані фундаментом із землею.

Відповідно до частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно з частиною 2 статті 181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей або не мати такого приміщення.

У Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 17 серпня 2000 року № 507, міститься визначення терміну «будівля», їх перелік та класифікація, однак тимчасова споруда до будівель не належить і не є нерухомістю.

Отже, тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення.

Судом встановлено, що з пояснень представників сторін та інвентаризаційних справ на торгівельні павільйони /а.с.48-55, 69-76/ убачається, що три вищевказаних павільйони, які розташовані по вулиці Сихівській, 18 у м. Львові виготовлені з металу, тобто з полегшених конструкцій та встановлені без закладення фундаменту.

Таким чином, суд знаходить підставним твердження представника відповідача, що спірні торгівельні павільйони є речами, які за своїми характеристиками відносяться до рухомого майна.

З договору оренди землі від 29 березня 2010 року та паспортів прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницькою діяльності від 10 жовтня 2012 року вбачається, що торгівельні павільйони по АДРЕСА_1 Львові використовуються ФОП ОСОБА_1 для здійснення господарської (підприємницької) діяльності.

За змістом частин 1, 2 статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлення вироком суду або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 361 КАС України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами:

1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи;

2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

В адміністративному судочинстві перегляд судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами є особливим видом провадження. На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду не є недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники судового розгляду не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд уже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

Нововиявлені обставини - це факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення прав і обов`язків осіб, що беруть участь у справі, тобто юридичні факти. Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення, та породжують процесуальні наслідки, впливають на законність і обґрунтованість ухваленого без їх врахування судового рішення.

До нововиявлених обставин належать факти об`єктивної дійсності, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного розв`язання спору. Необхідними та загальними ознаками нововиявлених обставин є:

- існування цих обставин під час розгляду та вирішення справи і ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява;

- на час розгляду справи ці обставини об`єктивно не могли бути відомі ні заявникові, ні суду;

- істотність цих обставин для розгляду справи (тобто коли врахування цих обставин судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте).

Обставина того, що спірні павільйони використовуються ФОП ОСОБА_1 , як суб`єктом господарської діяльності, для здійснення підприємницької діяльності є істотною для справи № 2-а-75/11, та такі обставини не були відомі, ані відповідачу, ані суду при ухваленні постанови від 09 червня 2011 року, та вона не досліджувалось, а тому в розумінні положень статті 361 КАС України наявні підстави для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Згідно з частиною 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, серед яких зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За визначенням статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" - позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і виникнення якого пов`язане з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Водночас, відповідно до статті 1 ГК України предметом регулювання Кодексу є господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Частиною 6 статті 3 ГК України передбачено, що під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між суб`єктами господарювання та суб`єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю.

За змістом 6 частини 1 статті 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, аналіз змісту статті 20 ГПК України та статті 19 КАС України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ у кожній конкретній справі недостатньо застосувати виключно формальний критерій - встановлення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Як убачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, позивач звернулася до суду з вимогами до Львівської міської ради про визнання права власності за нею на торгівельні павільйони, які використовуються нею, як фізичною особою підприємцем при здійснені господарської діяльності, від якої вона отримує дохід.

За таких обставин, оскільки позивач звернувся до суду за захистом свого приватно-правового інтересу, шо полягає у визнані за нею право власності на торгівельні павільйони, то цей спір підвідомчий судам господарської юрисдикції.

Аналогічної позиції щодо розмежування компетенції судів дійшов і Верховний Суд в постанові від 30 травня 2018 року №640/7794/16-ц.

Згідно із частиною 4 статті 368 КАС України, за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може:

1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі;

2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення;

3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Враховуючи викладене, вказана заява підлягає частковому задоволенню, а постанова суду від 09 червня 2011 року підлягає скасуванню по справі № 2-а-75/11, а провадження закриттю.

Керуючись ст.ст. 52, 238, 368-369 КАС України, суд

постановив:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Залізничного районного суду м. Львова від 09 червня 2011 року задовольнити частково.

Постанову Залізничного районного суду м. Львова від 09 червня 2011 року в адміністративній справі № 2-а-75/11 за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання дій неправомірними та визнання права власності - скасувати.

Провадження у адміністративній справі № 2-а-75/11 за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання дій неправомірними та визнання права власності закрити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст постанови складаний 28 грудня 2019 року.

Суддя:

Оригінал постанови.

.