Справа № 420/5965/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5965/18
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О.,

суддів Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2018 року представник Євсович ОСОБА_2 І., що діє на підставі довіреності, звернувся до суду першої інстанції з позовом до Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (далі Пенсійний фонд) в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо непоновлення виплати пенсії за віком;

- зобов`язати поновити, перерахувати пенсію за віком, з дати припинення виплати 01.01.2015 року, із застосуванням усіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством;

- здійснити осучаснення пенсії, відповідно до пенсійної реформи, починаючи з 01.10.2017 року.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує на ст. 24 Конституції України, яка встановлює, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не можуть бути привілеїв чи обмежень за ознаками, зокрема, місця проживання.

Вважає, що ОСОБА_1 , відповідно до ст. 46 Конституції України, має право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Про право ОСОБА_1 на пенсійне забезпечення, на думку представника позивача, звернув увагу Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-пр/2009, де визнав неконституційними положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» що позбавляли осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, пенсії.

До того ж, підтримуючи свою правову позицію, представник позивача процитував доводи Європейського суду з прав людини у рішенні, що було прийнято у справі «Пічкур проти України». У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини визнавав неприйнятною ситуацію, коли право на отримання пенсії стало залежним від місця проживання заявника. Суд зазначив, що заявник попрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України.

Покликаючись на ч.2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», представник вважав, що пенсія має бути виплачена за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Обґрунтовуючи вимоги щодо осучаснення пенсії за віком, представник зазначив, що з 01 жовтня 2017 року, згідно пенсійної реформи, почато осучаснення пенсій в автоматичному режимі, без звернення пенсіонерів, за матеріалами пенсійних справ. За основу взято єдиний для всіх показник середньої заробітної плати за останні три роки в сумі 3764,40 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження з викликом осіб, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд зобов`язав Суворовське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі поновити виплату пенсії за віком з 13.07.2018 року.

Позовні вимоги за період з 01.01.2015 року по 04.05.2018 року залишив без розгляду.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позов в частині поновлення виплати пенсії, суд першої інстанції спирався на рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-пр/2009, яким поновлено права пенсіонерів та зазначено, що виплата пенсії не може ставитись у залежність від місця проживання громадянина України.

При цьому, суд першої інстанції, поновлюючи виплату пенсії, вважав необхідним застосувати до спірних правовідносин, шестимісячний строк звернення до суду, встановлений ч.2 ст.122 КАС України, обґрунтовуючи це відповідною правовою позицією Верховного суду.

У зв`язку з цим, враховуючи дату звернення до суду (05.11.2018 року) позовні вимоги за період з 01.01.2015 року по 04.05.2018 року залишені судом без розгляду.

Щодо частини позовних вимог за період з 05.05.2018 року по 12.07.2018 року (до дати звернення позивача до органу Пенсійного фонду) суд вважав відмовити в їх задоволенні, оскільки для захисту порушеного права позивачка в цей період не вчиняла дій для звернення до Пенсійного фонду.

Позовні вимоги про перерахунок пенсії із застосуванням усіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством та її осучаснення, суд вважав передчасними.

Так, на думку суду, пенсія позивачці не нараховувалась та не виплачувалась, у зв`язку з чим, відсутні підстави зобов`язувати суб`єкта владних повноважень діяти у встановлений законодавством спосіб, прогнозуючи можливі порушення наперед.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні вимог про перерахунок розміру пенсії та поновлення її виплати з дати її припинення 01.01.2015 року, як непрацюючому пенсіонеру із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством та в частині покладення обов`язку на відповідача здійснити осучаснення пенсії, відповідно до пенсійної реформи, починаючи з 01.10.2017 року, скаржниця просила його змінити та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги скаржниця зауважує, що після ухвалення рішення Конституційним Судом, територіальне управління Пенсійного фонду не мало право припиняти виплату їй пенсії.

Тому, враховуючи, що виплату пенсії припинено з вини Пенсійного фонду, є підстави, відповідно до ч.2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для здійснення пенсійних виплат за минулий час без обмеження строку, незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.

Покликаючись на різну практику суду касаційної інстанції, з приводу застосування строків звернення до адміністративного суду стосовно виплати пенсії за минулий час, скаржниця звертає увагу на рішення Верховного Суду від 24.04.2018 р., в якому, останній дійшов висновку, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». На її думку, правова позиція Верховного Суду, що викладена в даному рішенні, відповідає Європейської конвенції з прав людини, та висновкам, викладеним в рішеннях Європейського Суду з прав людини.

Мотивуючи свою незгоду з відмовою суду у задоволенні вимоги про обов`язок Пенсійного фонду здійснити осучаснення пенсії, ОСОБА_1 вказує, що суд, обираючи спосіб захисту порушеного права, повинен звертати увагу на його ефективність, з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

У відзиві на апеляційну скаргу Пенсійний фонд зазначає про її необґрунтованість та просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Обставини справи.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України та з 23.07.2003 року перебувала на обліку в Пенсійному фонді, де одержувала пенсію за віком.

У 2014 році, у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, позивачка звернулась до Пенсійного фонду із заявою про виплату пенсії за шість місяців наперед.

Пенсійним фондом була нарахована та виплачена пенсія за період з 01.12.2014 року по 31.05.2015 року в сумі 5 513,05 грн.

З 01.01.2015 року виплату пенсії припинено (а.с.116-117).

13.07.2018 року представник ОСОБА_1 , на підставі довіреності, звернувся до Пенсійного фонду із заявою про перерахунок пенсії його довірительки як непрацюючому пенсіонеру із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством та поновити її виплату з 01.01.2015 року.

Листом від 24.07.2018 року № 1400/02 Пенсійний фонд повідомив, що, відповідно до статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється, зокрема, на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється у порядку, передбаченому частиною 3 статті 35 та статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Також було вказано, що, згідно розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженого постановою Правління ПФУ від 25.11.2005 № 22-1, заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником у разі, якщо особа, якій поновлюється пенсія, не досягла повноліття або є недієздатною.

Отже, на думку суб`єкта владних повноважень, законодавством не передбачено прийняття заяви про поновлення виплати пенсії від особи, яка діє за довіреністю та представляє інтереси іншої особи-пенсіонера.

Така відповідь суб`єкта владних повноважень стала причиною звернення позивачки до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції та висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами, а також перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає що є підстави для її часткового задоволення , з огляду на таке.

Оскільки межі і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосуються її права на отримання пенсійних виплат за минулий час без обмеження строків, права на перерахунок пенсії, як непрацюючому пенсіонеру із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством, а також права на перерахунок пенсії, у зв`язку з ухваленням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі Закон № 2148), суд апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, надає правову оцінку саме наведеним доводам.

Суд апеляційної інстанції поділяє позицію скаржника, що суд першої інстанції інстанцій дійшов помилкового висновку, коли замість строку поновлення пенсії, який повинен встановлюватися виключно у відповідності зі статтями 46 та 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застосував строк, встановлений статтею 122 КАС України для звернення до суду з позовом.

На думку суду апеляційної інстанції, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» чітко встановлено, що за наявності вини органу пенсійного фонду - поновлення виплати пенсії за минулий час відбувається без обмеження будь-яким строком, в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. Отже, при встановлені протиправності дій органу Пенсійного фонду України щодо його незаконної відмови у поновленні пенсії - однозначно слідує поновлення пенсії без обмеження будь-якими строками, як це встановлено зазначеним Законом.

Про те, що Пенсійний Фонд протиправно припинив позивачці виплату пенсії було встановлено рішення суду першої інстанції і дана обставина не є предметом оскарження

Так, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що з дати прийняття Конституційним судом рішення № 25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону, на підставі яких позивачу було припинено виплату пенсії, пенсійні органи не мають право зупиняти виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, а яким пенсія вже була зупинена управління ПФУ має відновити таку виплату.

Переходячи до питання з якого строку має бути поновлена пенсія, суд апеляційної інстанції вважає, що це повинно вирішуватися виключно пенсійним законодавством України, адже в частині першій статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» прямо встановлено перелік діючого законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, а в частинах першій та другій статті 5 Закону підкреслено, що саме цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону і, що виключно цим Законом визначаються види пенсійних виплат, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, мінімальний розмір пенсії за віком, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхування та інше.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржниці про існування різної практики Верховного Суду щодо правового регулювання спірних правовідносин.

Існує правова позиція, що до спірних правовідносин слід застосувати положення строків звернення до суду та наслідки їх пропущення, а також є рішення, де наголошується про відсутність строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини органу Пенсійного фонду.

Натомість, слід звернути увагу на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 листопада 2019 року (справа №815/1226/18), де зазначено, що складність цієї правової проблеми (застосування строків при поновленні виплати призначеної пенсії) полягає у тому, що процесуальний закон у частині визначення строків звернення до суду не містить особливостей стосовно спорів у сфері соціального захисту, зокрема, тих, що стосуються регулярних (щомісячних тощо) виплат, які держава в особі її уповноважених суб`єктів владних повноважень з власної вини протягом тривалого часу не виплачувала такій фізичній особі пенсію або виплачувала у неповному розмірі.

Системний аналіз законодавства дає підстави для висновку, що в Україні не існувало і не існує сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Далі, у цьому рішенні вказано, що з огляду на значну кількість справ цієї категорії, які перебувають у провадженні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, значення таких справ для осіб, які проживають за кордоном, з метою ефективного судового захисту прав позивача у цій справі, а також з огляду на положення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і релевантної практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про необхідність відступу від сформованого у постанові Верховного Суду України від 08 рудня 2015 року у справі № 645/2730/15-а висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд України в постанові від 08 грудня 2015 рок у справі № 645/2730/15-а, в якій спір є аналогічний тому, який розглядається у цій справі (№ 815/1226/18), тобто щодо поновлення раніше призначеної пенсії, висловив правову позицію про те, що виниклі в зв`язку з цим спори мають вирішуватися з урахуванням норм процесуального права, - статей 99, 100 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2015 року).

Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів схиляється до позиції, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, від 9 липня 2019 року у справі 676/1557/16-ц, у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 493/1867/17, від 22 січня 2019 року у справі № 201/9987/17 (2-а/201/304/2017).

У вказаних рішеннях, Верховний Суд виходив із того, що статтями 1,3 та 8 Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права.

Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державою і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» і у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» випливає висновок, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.

Отже, узагальнюючи викладене суд констатує, що не існує строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини органу Пенсійного фонду.

З огляду на таку позицію суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції, в частині застосування строків звернення до суду, належить скасувати, а вимогу позивача про поновлення виплати пенсії з 01.01.2015 року задовольнити.

Іншим доводом апеляції є те, що суд, відмовляючи в задоволенні частини позову про перерахунок пенсії та її осучаснення, повинен був обрати ефективний спосіб захисту порушеного права та виключити можливість нового звернення до суду за захистом своїх порушених в майбутньому прав зі сторони суб`єкта владних повноважень.

Надаючи правову оцінку даному доводу апеляції колегія суддів виходить з такого.

З самого визначення поняття «пенсія» випливає, що щомісячні пенсійні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу і сума пенсійних виплат може змінюватися на підставі прийнятих законодавчих актів. Тому, у разі спірного питання щодо права на пенсію слід визначати лише дату, з якої особа має право на отримання пенсії (чи її перерахунок).

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Враховуючи вимоги Кодексу адміністративного судочинства України, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Із наведених положень вбачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що порушене право ОСОБА_1 складалося у припиненні їй виплати пенсії.

Зобов`язуючи Пенсійний фонд поновити позивачці пенсію, суд вважав, що суб`єкт владних повноважень повинен діяти, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, а саме: в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, припускати, що суб`єкт владних повноважень, проводячи позивачці перерахунок пенсії буде порушувати її права та нараховувати їй пенсію без застосування всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством, у суду апеляційної інстанції не має підстав.

Така позиція викладена в численних рішеннях Верховного Суду, зокрема у рішенні від 24 квітня 2018 року (справа № 167/592/17), у рішенні від 29 серпня 2018 року (справа №711/9127/16-а).

Отож, є правильним висновок суду першої інстанції, що суд не може зобов`язувати суб`єкта владних повноважень діяти у встановлений законодавством спосіб, прогнозуючи можливі порушення з його боку у майбутньому.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду, відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України, належить скасувати в частині відмови в задоволенні позову про поновлення виплати пенсії за віком з 05.05.2018 року та про залишення позовних вимог за період з 01.01.2015 року по 04.05.2018 року без розгляду та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивачем понесені судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1152,60 грн., що підтверджується квитанцією від 23.02.2019 року №0.0..1 (а.с.154).

Абзац 1 частини 1 статті 139 КАС України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позов ухвалено на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Пенсійного фонду.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас частина 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, колегія суддів дійшла висновку, що оскарження рішення апеляційного суду можливо лише у випадках, перелічених вище.

Керуючись статтями 311, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про поновлення виплати пенсії за віком з 05.05.2018 року та про залишення позовних вимог за період з 01.01.2015 року по 04.05.2018 року без розгляду скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким зобов`язати Суворовське об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 01.01.2015 року.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з бюджетних асигнувань Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (код за ) 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп. на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 27.12.2019 року.