Справа № 200/7201/19-а
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2019 р. Справа№200/7201/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Дмитрієва В.С., суддів: Аканова О.О., Чекменьова Г.А.,

при секретарі судового засідання Запарі С.В.,

представників позивача: Мороз О.О., Філипенка Є.С.,

представника відповідача 1: Вірченка Ю.М.,

представника відповідача - 3: Гуцевої Л.О.,

розглянувши у судовому засіданні, в режимі відео конференції, адміністративну справу за позовом Комунального підприємства Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства до Кабінету Міністрів України (далі Відповідач 1), Міністерства розвитку громад та територій України (далі Відповідач 2), Міністерства фінансів України (далі Відповідач 3), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Державна казначейська служба України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

4 червня 2019 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Комунального підприємства Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства (далі КП «Маріупольське ВУВКГ») до Кабінету Міністрів України, треті особи: Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Державна казначейська служба України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо відшкодування втрат (заборгованості) з різниці в тарифах на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню шляхом стягнення з єдиного казначейського рахунку на користь комунального підприємства Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства заборгованість у розмірі 262 579 965 грн.

6 вересня 2019 року, 7 жовтня 2019 року та 25 листопада 2019 року позивачем були надані заяви про зміну (уточнення) позовних вимог з урахуванням останньої просив: визнати бездіяльність Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України та Міністерства розвитку громад та територій України протиправною та зобов`язати Кабінет Міністрів України, Міністерство фінансів України та Міністерство розвитку громад та територій України вчинити дії щодо відшкодування втрат (заборгованості) з різниці в тарифах на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та установам та організаціям, що фінансуються з державного або місцевого бюджету шляхом перерахування з єдиного казначейського рахунку на користь комунального підприємства Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства заборгованість у розмірі 260 184 358 грн.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що підприємство здійснює діяльність у сфері надання комунальних послуг з централізованого водопостачання та водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) населенню фізичним та юридичним особам, згідно вимог Закону України Про житлово-комунальні послуги є виробником та виконавцем щодо вироблення/надання житлово-комунальних послуг та має право на відшкодування витрат у разі затвердження відповідним органом місцевого самоврядування цін/тарифів нижчими від економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, що передбачено положеннями статей 21, 22 Закону України Про житлово-комунальні послуги. У зв`язку із встановленням для позивача, уповноваженим органом, тарифів на водопостачання та водовідведення нижче ніж фактична вартість наданих послуг (економічно обґрунтованих) протягом періоду з 2008 року по 1 січня 2016 року, сформувалася заборгованість. Позивач вказав, що тарифи на послуги з водопостачання та водовідведення, які були встановлені постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг до 2016 року були економічно не обґрунтованими до фактичної вартості наданих позивачем послуг з водопостачання та водовідведення. Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України у сфері комунальних послуг» зобов`язано Кабінет Міністрів України до 1 липня 2017 року вжити заходів щодо відшкодування в повному обсязі різниці в тарифах, зокрема послуги з центрального водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню до 1 січня 2016 року. Так, 14 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №110 «Порядок та умови надання у 2018 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування», відповідно до якої обсяг різниці між фактичною вартістю та тарифом визначається відповідно до Типового положення про територіальні комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, затвердженого наказом Мінрегіону від 15 березня 2017 року №53. Позивачем до територіально комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах було надано відповідний пакет документів, Протоколом №4 засідання територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах було узгоджено суму заборгованості у розмірі 291798158 грн., проте фактично у повному обсязі заборгованість не погашена, що стало підставою для звернення до суду.

Кабінет Міністрів України позов не визнав, 5 серпня 2019 року надав відзив на адміністративний позов за змістом якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що до 9 липня 2010 року тарифи на комунальні послуги затверджувалися органами місцевого самоврядування за розрахунком економічно обґрунтованих витрат виконавців/виробників, після 9 липня 2010 року виконавці/виробники подавали економічно обґрунтовані розрахунки органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів, а саме до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, що було передбачено Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (який втратив чинність 1 травня 2019 року). При цьому Законом України «Про питну воду та питне водопостачання» не передбачено зобов`язання Кабінету Міністрів України щодо відшкодування втрат різниці в тарифах на послуги з центрального водопостачання та водовідведення. Розрахунки тарифів покладено на Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП), при цьому ліцензіат (позивач), відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №869 від 1 червня 2011 року подає розрахунки тарифів з підтвердженням матеріалів та документів та подає заяву про перегляд тарифів на централізоване водопостачання. Проте доказів подання заяви про перегляд тарифів до НКРЕКП позивач не надав. Крім того, відповідач вказав, що позивач не надав доказів зміни протягом строку дії цін/тарифів обсягу окремих складових економічно обґрунтованих витрат з причин, які не залежать від виконавця/виробника та доказів звернення до НКРЕКП з поданням про коригування тарифів та посилаючись на Порядок №110, як підставу для відшкодування втрат з різниці в тарифах та фактичною вартістю, не виконав умови, передбачені цим Порядком та не узгодив у встановленому порядку обсяги заборгованості з різниці в тарифах та не звернувся до місцевого фінансового органу.

20 серпня 2019 року представник відповідача 1 надав відзив на адміністративний позов (додатково) в якому зазначив, що позивач не надав доказів звернення до територіальної комісії з погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу у 2008-2014 роках, а також доказів внесення до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі погашення заборгованості КП «Маріупольське ВУВКГ». Крім того, вказав, що позивач не виконав вимоги постанови КМУ від 18 травня 2017 року №332 щодо укладання договору про організацію взаєморозрахунків з учасниками розрахунків з погашення заборгованості, та не виконав умови, передбачені постановою КМУ від 14 лютого 2018 року №110. Відповідач вказав, що головним розпорядником субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю зокрема, центрального водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги, та тарифи, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, згідно законів України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» та «Про Державний бюджет України на 2018 рік» є Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України». При цьому, вказав, що позивач не надав доказів включення його до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

6 вересня 2019 року позивач надав відповідь на відзив в якому висловив незгоду з позицією відповідача 1 та вказав, що доводи Відповідача не стосуються предмету позову, не спростовують позовні вимоги та є такими, що виключають один одного, оскільки Відповідач спочатку зауважує, що Кабінет Міністрів України не повинен вчиняти дії щодо відшкодування витрат, але одночасно Відповідач розглядає порядок відшкодування витрат з різниці в тарифах, яким визначено обов`язок саме Кабінету Міністрів України провести повне погашення заборгованості перед постачальниками природних ресурсів, в тому числі за водовідведення та водопостачання - Постанова №110, та зауважує про не дотримання Позивачем визначеного порядку узгодження сум заборгованості.

Стосовно тверджень відповідача щодо не звернення позивача до НКРЕ із заявою про перегляд тарифів, відповідно до п. 7 Постанови КМУ від 1 червня 2011 року №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги», вказав, що цією нормою передбачено звернення ліцензіатом із заявою до НКРЕ при встановлені тарифі, при цьому у разі настання визначених причин, що не залежать від ліцензіата, перегляд тарифів здійснюється за ініціативою повноваженого органу, а не за заявою ліцензіата. Крім того вказав, що жодним нормативним актом, на який послався відповідач, не передбачено обов`язок позивача вчиняти такі дії, як оскарження рішення НКРЕ. Позивач наголосив, що ураховуючи зміст та вимоги Закону України «Про житлово-комунальні послуги» саме Кабінет Міністрів України, як розпорядник бюджетний коштів повинен був вжити заходів щодо відшкодування різниці в тарифах на послуги.

Стосовно дотримання позивачем вимог Постанови КМУ від 14 лютого 2018 року №110 зазначив, що позивачем надано Протокол засідання Територіальної комісії, якою визнано та затверджено заявлена позивачем сума заборгованості з різниці в тарифах, та які частково погашені.

5 серпня 2019 року представник Міністерства розвитку громад та територій України (далі Мінрегіон) надав пояснення у яких вказав, що у період з 2012 по 2018 року Кабінетом Міністрів України приймалися відповідні постанови щодо надання субвенції з державного бюджету місцевому бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення. В цей період з державного бюджету до місцевого бюджету Донецької області на погашення такої заборгованості перераховано субвенцію в розмірі 5247006,4 тис. грн., проте позивач тільки у 2017 році звернувся до територіальної комісії Донецькій області з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, тобто в період з 2012 по 2016 року позивач не скористався своїм правом на звернення та отримання відшкодування заборгованості з різниці в тарифах на водопостачання та водовідведення. Також вказав, що Протокол №4 засідання територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах від 16 листопада 2017 року прийняти з порушенням законодавства України, оскільки, згідно зазначено Протоколу, були відсутні у складі комісії представники територіального органу Держаудитслужби, регіонального органу СБУ та територіального органу ДФС з питань погашення зобов`язань учасників процедур врегулювання заборгованості перед держаним бюджетом; відсутній підпис голови територіальної комісії; у засіданні комісії приймала участь особа, яка не входить у персональний склад зазначеної комісії. Просив суд врахувати надані пояснення та відмовити у задоволенні позову.

6 вересня 2019 року позивач надав відповідь на пояснення Мінрегіону в якій зазначив, що субвенцією Кабінету Міністрів у 2012-2018 роки було профінансовано Донецьку область, а не позивача, при цьому в поясненнях не зазначено чи достатньо було перерахованих сум субвенції у 2018 році для погашення всієї заборгованості з різниці в тарифах перед постачальником послуг Донецької області. Позивач вказав, що Мінрегіон не надав суду доказів визнання недійсним рішення територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах Донецької області від 16 листопада 2017 року, та не спростував факт не прийняття та неврахування визначені Комісією розмір різниць у тарифах, які були заявлені до відшкодування постачальником послуг та частково погашені у 2018 році. Крім того зазначив, що в Додатку 1 до Постанови №110 від 14 лютого 2018 рок було визначено на погашення суми субвенції у 2018 році у розмірі 107885 тис. грн., постановою Кабінету Міністрів від 29 серпня 2018 року №705 були прийняті зміни до Постанови№110 від 14 лютого 2018 року та зменшено суму субвенції на Донецьку області у 2018 році до 35981 тис. грн.

24 вересня 2019 року позивач надав відповідь на відзив (додатково) у якому, стосовно тверджень Відповідача -1 щодо не надання позивачем доказів звернення до територіальної комісії з погашення сум заборгованості у визначений Постановою №190 строк позовної давності, зазначив, що вказаною постановою визначений перелік підприємств паливно-енергетичного комплексу до яких позивач не відноситься. Вказав, що відповідач заперечуючи проти позовних вимог застосував нормативні акти, які не розповсюджуються ні на Позивача, ні на спірні правовідносини та є не чинними на час виникнення спірних правовідносин (Постанова №190 втратила чинність 15 серпня 2015 року). Крім того, звернув увагу, що зі змісту відзиву вбачається, що Відповідачем 1 визнається обставина зобов`язання саме Кабінет Міністрів України вжиття заходів стосовно відшкодування в повному обсязі різниці в тарифах на послуги централізованого водопостачання та водовідведення.

6 листопада 2019 року представник відповідача -2 надав відзив на адміністративний позов за змістом якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на обставини викладені у поясненнях від 5 серпня 2019 року.

25 листопада 2019 року позивач надав відповідь на відзив в якій вказав, що станом на 1 січня 2019 року у позивача рахується заборгованість з різниці в тарифах за надані послуги та яка залишається не відшкодованою. Позивач зазначив, що твердження Мінрегіону щодо не підтвердження суми заборгованості з різниці в тарифах є необґрунтованими, оскільки відповідач 2 був обізнаний про суми субвенції, які необхідно надати позивачу, перевіряв документи, якими сума субвенції позивача підтверджувалася та відповідно надав пропозиції щодо їх виплати до Міністерства фінансів України. Вважає, доводи відповідача 2 такими, що не відповідають вимогам норм законодавства, якими врегульовані відносини між Державою та надавачами послуг з центрального водопостачання та водовідведення населенню фізичним та юридичним особам, та є такими, що не спростовують законність позовних вимог позивача.

Відповідач 3, Міністерство фінансів України, позов не визнав 7 листопада 2019 року надав відзив на адміністративний позов, у якому вказав, що згідно постанови Кабінету Міністрів України №110 від 14 лютого 2018 року субвенція надається з державного бюджету місцевим бюджетам за рахунок джерел, зазначених у статті 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» та проводяться шляхом залучення коштів з єдиного казначейського рахунку. Мінфіном надавалися доручення Казначейству на перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам з урахуванням наявності джерел проведення розрахунків за договорами. Так, до Мінфіну надійшла інформація стосовно двох договорів про організацію взаєморозрахунків укладених за участю позивача: від 9 жовтня 2018 року на суму 28420100 грн. та від 9 листопада 2018 року на суму 3193700 грн. Рішення про перерахування субвенції для відшкодування різниці в тарифах по зазначених договорах було прийнято та доведено до відома Держказначейства 27 листопада 2018 року. Відповідач звернув увагу на те, що пунктом 17 примірного договору встановлено, що Договір є дійсним лише у разі здійснення відповідного фінансування. При цьому, положеннями статті 23 Бюджетного Кодексу встановлено, що всі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду; закон про державний бюджет затверджує державний бюджет України та містить положення щодо забезпечення його виконання протягом бюджетного періоду який становить один календарний рік. Таким чином вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» не передбачено надання у 2019 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з центрального опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення.

Позивач не погодився з позицією Мінфіну та 25 листопада 2019 року надав відповідь на відзив у якій вказав, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України у сфері комунальних послуг» внесені зміни до Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» та зобов`язано Кабінет Міністрів України до 1 липня 2017 року вжити заходів щодо відшкодування в повному обсязі різниці в тарифах до 1 січня 2016 року, проте це доручення Кабінет Міністрів не виконав. Зі змісту протоколу комісії вбачається, що сума різниці в тарифах не була погашена підприємству. Позивач вважає твердження Мінфіну безпідставними, помилковими та такими, що не відповідають позовним вимогам.

26 листопада 2019 року представник Кабінету Міністрів України надав пояснення, в яких зазначив, що статтею 31 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, зокрема, що перерахування субвенції здійснюється із загального фонду державного бюджету в обсязі, що відповідає обсягу надходжень від погашення податкового боргу, в тому числі реструктуризованого або розстроченого (відстроченого), з податку на додану вартість (з урахуванням штрафних санкцій, пені та процентів, нарахованих на суму цього розстроченого (відстроченого) боргу), та спеціального фонду державного бюджету за рахунок джерел, визначених пунктами 13 і 14 статті 11 цього Закону, що сплачуються підприємствами електроенергетичної, нафтогазової, вугільної галузей, підприємствами, що надають послуги з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, підприємствами централізованого водопостачання та водовідведення, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, на суму заборгованості, що не була відшкодована станом на 1 січня 2016 року, з урахуванням проведених у минулих роках розрахунків.

Так, у першій редакції Державного бюджету Україна на 2017 рік, згідно додатку З (рядок 379) визначено субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю послуг та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування у розмірі 1 500 000 тис грн. із загального фонду та З 500 000 тис. грн. із спеціального фонду Державного бюджету України (всього 5 000 000 грн.). В останній редакції (рядок 401) відповідно 1 100 000 тис грн. та 2 100 000 грн. (всього З 200 000 грн.). При цьому, в першій редакції Державного бюджету Україна на 2018 рік, згідно додатку З (рядок 399) планувалось субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування у розмірі 1 000000 грн. із спеціального фонду, який залишився незмінний до кінця року. Відповідно у постанові Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2018 року №110 було виділено субвенції на погашення різниці між фактичною вартістю послуг та тарифам в розмірі 1 000000 тис. грн.

Крім того, 26 листопада відповідачем -1 надано заперечення на відповіді на відзиви позивача, за змістом яких не погодився з позовними вимогами та просив суд відмовити у задоволені позову.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із поданням позову без дотримання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

На виконання ухвали суду позивач усунув виявлені недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 9 липня 2019 року вирішено відкрити провадження в адміністративній справі, справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначити підготовче засідання на 8 серпня 2019 року.

Ухвалою суду від 8 серпня 2019 року вирішено продовжити строк проведення підготовчого провадження у справі №200/7201/19-а на тридцять днів та відкласти підготовче засідання на 24 вересня 2019 року.

Протокольною ухвалою 24 вересня 2019 року оголошено перерву до 7 жовтня 2019 року.

7 жовтня 2019 року вирішено залучити до участі у справі співвідповідачів: Міністерство фінансів України та Міністерство розвитку громад та територій України, призначити підготовче засідання на 29 жовтня 2019 року.

Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Міністерства розвитку громад та територій України про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Кабінету Міністрів України, представника Міністерства розвитку громад та територій України про залишення позовної заяви без розгляду.

Протокольною ухвалою 29 жовтня 2019 року оголошено перерву до 26 листопада 2019 року.

Ухвалою суду від 26 листопада 2019 року вирішено відмовити у задоволенні клопотання представника Міністерства фінансів України про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою суду від 26 листопада 2019 року вирішено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 19 грудня 2019 року, судове засідання провести в режимі відеоконференції.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позові та відповідях на відзиви.

Представники відповідачів - 1, 3 у судовому засіданні заперечували проти позову та надали пояснення аналогічні тим, що викладені у відзивах на позовну заяву, поясненнях та запереченні.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Комунальне підприємство Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства є юридичною особою, зареєстроване 16 лютого 1994 року як комунальне підприємство Маріупольської міської ради () основний вид діяльності. зокрема за КВЕД 36.00: забір, очищення та постачання вод, юридична адреса: Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Соборна, б. 7.

Позивач здійснює діяльність у сфері надання комунальних послуг з централізованого водопостачання та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню фізичним та юридичним особам, що не є спірним між сторонами.

У зв`язку із встановленням для Позивача, уповноваженими органами які встановлюють тарифи, тарифів на водопостачання та водовідведення нижче ніж фактична вартість наданих послуг (економічно обґрунтованих), протягом періоду з 2008 року по 1 січня 2016 року у Комунальному підприємстві «Маріупольське виробниче управління водопроводно-каналізаційного господарства» сформувалася заборгованість у розмірі 291 798 158 грн., що підтверджується Додатками 1, 2 до протоколу територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах від 16 листопада 2017 року №4 (а.с. 44, 45 том 1).

Так, згідно Протоколу №4 засідання територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах Донецької обласної державної адміністрації від 16 листопада 2017 року узгодження обсягів заборгованості з різниці в тарифах на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, та тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної чи місцевого самоврядування, що утворилися станом на 1 січня 2016 року і не погашена на дату проведення засідання, зокрема для КП «Маріупольське ВУВКГ» сума заборгованості в тарифах для населення складає: 147321494 грн. (на послуги з водопостачання), 143678571 грн. (на послуги з водовідведення); сума заборгованості в тарифах що постачалися установам й організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів - 762819 грн. (з водопостачання), 35274 грн. (з водовідведення) (а.с. 35-43 том 1).

Погашення заборгованості з різниці в тарифах постачання та водовідведення холодної води, водовідведення за статтею 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було здійснено у листопаді 2018 року в розмірі 28 420 100 грн., що підтверджується листом Департаменту житлово-комунального господарства Донецької обласної державної адміністрації від 23 жовтня 2018 року №0.23112/855/0/50-18 (а.с.46-48 том 1) та не є спірним між сторонами.

Оскільки у повному обсязі заборгованість по різниці між фактичною вартістю та тарифом за послуги водовідведення та водопостачання не відшкодовано, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 48 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України субвенції - міжбюджетні трансферти для використання на певну мету в порядку, визначеному органом, який прийняв рішення про надання субвенції.

Статтею 97 Бюджетного кодексу України визначено трансферти, що надаються з Державного бюджету України місцевим бюджетам.

Частиною другої зазначеної статі встановлено, що порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п. 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України у сфері комунальних послуг" Кабінету Міністрів України доручено до 1 липня 2017 року вжити заходів щодо відшкодування в повному обсязі різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв`язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органом місцевого самоврядування, до 1 січня 2016 року

14 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 110 від «Про затвердження Порядку та умов надання у 2018 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялись, транспортувались та постачалися населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування» (далі Постанова №110), якою визначено порядок відшкодування даної заборгованості.

Так, ці Порядок та умови визначають механізм надання у 2018 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - субвенція).

Субвенція надається з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - різниця між фактичною вартістю та тарифом), за рахунок джерел, зазначених у статті 21 Закону України Про Державний бюджет України на 2018 рік, згідно з розподілом, наведеним у додатку

Головним розпорядником субвенції та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінрегіон.

Перерахування субвенції здійснюється на суму різниці між фактичною вартістю та тарифом, що утворилася до 1 січня 2016 року і не погашена на дату укладення договору про організацію взаєморозрахунків.

Підставою для проведення розрахунків з погашення різниці між фактичною вартістю та тарифом є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляли, транспортували та постачали теплову енергію, послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, централізованого водопостачання і водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги (далі - надавачі послуг), та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості згідно з довідкою, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості (без урахування пені, штрафних і фінансових санкцій) на дату укладення такого договору (пункт 1 -3 Постанови №110).

Пунктами 7-10 Постанови №110 встановлено, що місцеві фінансові органи на підставі отриманих відповідно до пункту 6 цих Порядку та умов документів формують узагальнені реєстри договорів про організацію взаєморозрахунків, які надсилаються разом з копіями договорів про організацію взаєморозрахунків структурним підрозділам з питань фінансів обласних, Київської міської держадміністрацій для їх узагальнення та подання щомісяця до 13 і 22 числа Мінрегіону зведеного реєстру таких договорів разом з їх копіями, а Казначейству і його територіальним органам, в яких відкриті рахунки учасників розрахунків, - договори про організацію взаєморозрахунків.

Казначейство перевіряє договори про організацію взаєморозрахунків та подає щомісяця до 14 і 24 числа Мінфіну та Мінрегіону інформацію про зобов`язання, що підлягають відшкодуванню за рахунок субвенції, в розрізі надавачів послуг.

Мінрегіон узагальнює подані відповідно до пункту 7 цих Порядку та умов документи, формує узагальнений реєстр договорів про організацію взаєморозрахунків та подає його щомісяця до 15 і 25 числа Мінфіну.

Мінфін на підставі поданої Казначейством інформації та поданого Мінрегіоном узагальненого реєстру договорів про організацію взаєморозрахунків приймає рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом, яке доводиться до відома Казначейства.

Казначейство перераховує субвенцію відповідно до Порядку перерахування міжбюджетних трансфертів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2010 року № 1132 (Офіційний вісник України, 2010 р., № 96, ст. 3399; 2015 р., № 7, ст. 161), і Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого Мінфіном.

Розрахунки з погашення заборгованості за рахунок джерел, визначених пунктами 8 і 9 статті 11 Закону України Про Державний бюджет України на 2018 рік, проводяться шляхом залучення коштів з єдиного казначейського рахунка.

Обласні, Київська міська держадміністрації розподіляють субвенцію між бюджетами районів, районів у м. Києві, міст обласного значення та об`єднаних територіальних громад на підставі проектів договорів про організацію взаєморозрахунків, а також можуть приймати рішення про централізоване перерахування субвенції без розподілу її між зазначеними бюджетами за згодою відповідних місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Згідно додатку 1 до Порядку та умов розподіл субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю, зокрема централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, бюджетним установам і організаціям та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування для Донецькій області встановлено 107 855 тис. грн.

При цьому, згідно постанови Кабінету Міністрів України №705 від 28 серпня 2018 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2018 року № 110» розподіл субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам, зокрема для Донецькій області зменшено до 35 981 тис. грн.

Так, 9 листопада 2018 року КП «Маріупольське ВУВКГ» (сторона шоста у договорі) укладено договір №110Е/9 про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2018 року №110 (позивач - сторона шоста у договорі) на загальну суму 28420100 грн. у тому числі податок на додану вартість 4736683,33 грн., для погашення заборгованості за послуги водопостачання, спожиті у 2017 році згідно з договором від 21 листопада 2013 року №3 (а.с. 74-79 том 2), та договір №110Е/11 на загальну суму 3193700 грн.

Вказані кошти отримані позивачем та інших договорів про організацію взаєморозрахунків відповідно до Постанови №110 КП «Маріупольське ВУВКГ» не було укладено, що не є спірною обставиною у справі.

За таких обставин, колегія суддів вважає необгрунтованими доводи позивача про допущення бездіяльності відповідачами щодо погашення різниці між фактичною вартістю та тарифом за послуги водовідведення та водопостачання.

При цьому, суд зазначає, що позивач фактично не погоджується із визначеним Постановою №110 порядком погашення різниці між фактичною вартістю та тарифом за послуги водовідведення і водопостачання, а також розміром субвенції, зокрема для Донецької області.

Як вставнолено судом, на теперішній час позивачем не було оскаржено в судовому порядку Постанову №110. Тобто вказана Постанова №110 є чинною та в рамках цієї справи суд позбавлений можливості надати їй правову оцінку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 242, 243, 244, 245, 246, 293, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Комунального підприємства Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства до Кабінету Міністрів України, Міністерства розвитку громад та територій України, Міністерства фінансів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Державна казначейська служба України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 19 грудня 2019 року, у повному обсязі рішення складено 27 грудня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В.С. Дмитрієв

Судді О.О. Аканов

Г.А. Чекменьов