Справа № 160/9208/19
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2019 року Справа № 160/9208/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Лозицької І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Самарського відділу виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправними дії та скасування постанови про накладення штрафу, -
23.09.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Самарського відділу виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Самарського відділу виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області щодо винесення постанови від 10.07.2019 року про накладення штрафу;
- скасувати постанову Самарського відділу виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 10.07.2019 року про накладення штрафу по виконавчому провадженні № 59324363.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вважає протиправними дії Самарського відділу виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області щодо винесення постанови від 10.07.2019 року про накладення на неї штрафу у розмірі 1700,00 грн. Адже, як зазначає позивач, нею було частково виконане рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська, а в іншій частині вказане рішення суду не підлягає виконанню. Про це позивач вчасно повідомила державну виконавчу службу, тому, на її думку, оскаржувана постанова про накладення штрафу за невиконання рішення суду була винесена протиправно та підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 30.09.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) та заперечень на відповідь на відзив, а позивачу - відповіді на відзив.
У встановлений судом строк відповідач, заперечуючи проти позову, надав відзив на позов, який долучений до матеріалів справи.
В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що після спливу строку для добровільного виконання рішення суду ним була здійснена перевірка виконання вимог виконавчого документа та 10.07.2019 року складено акт про те, що у наданий законом строк рішення суду не виконане. Тому, 10.07.2019 рок державним виконавцем була складена оскаржувана постанова про накладення штрафу за невиконання рішення суду у розмірі 1700,00 грн., повторно зобов`язано боржника виконати рішення суду та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду. Також, повторною перевіркою було встановлено, що боржником рішення суду виконане не було, про що складено відповідний акт від 05.08.2019 року.
З урахуванням викладеного, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У встановлений судом строку позивач відповіді на відзив суду не надала.
Суд, враховуючи положення ст. 257, ст. 261, ст. 262 КАС України, розглянув адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши норми законодавства України, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 05 липня 2017 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення, яким: позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково, а саме: зобов`язано ОСОБА_1 від`єднати від належної ОСОБА_2 стіни будинку літ. А-1 (приміщення 2-5 та 2-6) за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 в ремонті паркану № 6 та встановленні замість нього нового паркану між земельними ділянками, що перебувають у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено, стягнуто на користь ОСОБА_2 понесені витрати за сплати судового збору у розмірі 487,20 грн. Вказане вище рішення суду набрало законної сили станом на 06.02.2018 року. Це підтверджується наявною в матеріалах справи копією рішення суду.
11.06.2019 року державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, ВП № 59324363, відповідно до якої вбачається, що на примусовому виконанні в Самарському відділі державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 206/6229/15, виданого 28.05.2019 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська, про зобов`язання ОСОБА_1 від`єднати паркан від належної ОСОБА_2 стіни будинку літ.А-1 (приміщення 2-5 та 2-6) за адресою АДРЕСА_1 , про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 в ремонті паркану № 6 та встановленні замість нього нового паркану між земельними ділянками, що перебувають у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 .
Вказаною постановою про відкриття виконавчого провадження боржнику ( ОСОБА_1 ) було встановлено строк для добровільного виконання вимог виконавчого документа у 10 робочих днів.
Як зазначила позивач, вона 27.06.2019 року отримала постанову про відкриття виконавчого провадження та 28.06.2019 року надала державному виконавцю заяву про те, що виконавчий лист № 206/6229/15 є таким, що не підлягає виконанню. Адже, позивач вважає, що рішення суду не містить вимог, на яку відстань від належної їй стіни необхідно від`єднати паркан та вона не чинить перешкод ОСОБА_2 щодо ремонту паркану № 6, який знаходиться між земельними ділянками, що перебувають у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
За поясненнями відповідача та це підтверджується матеріалами справи, після закінчення терміну наданого боржнику для виконання рішення, державним виконавцем було проведено перевірку виконання рішення. За результатами перевірки складений акт державного виконавця від 10.07.2019 року, копія якого наявна в матеріалах справи. Відповідно до відомостей зі вказаного акту, боржником у наданий законом строк вимоги виконавчого документа не виконано.
10.07.2019 відповідачем було винесено постанову про накладання на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1700,00 грн. за невиконання рішення суду без поважних причин у встановлений виконавцем строк, на підставі ч. 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження». Також, відповідно до вказаної постанови, боржника було повторно зобов`язано виконати рішення суду протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення. Вказану постанову направлено на адресу боржника.
При цьому, 05.08.2019 року державним виконавцем була проведена повторна перевірка, за результатами якої було встановлено, що боржником рішення суду виконано не було. За результатами проведеної перевірки був складений акт державного виконавця від 05.08.2019 року., копія якого наявна в матеріалах справи.
Проте, не погодившись з діями відповідача щодо винесення постанови про накладення на неї штрафу за невиконання рішення суду, позивач звернулась до адміністративного суду.
Отже, спір між сторонами виник з приводу винесення постанови про накладення штрафу за невиконання боржником без поважних причин рішення суду.
Правовідносини у сфері примусового виконання судових рішень регулюються Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі - Закон №1404).
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частиною 4 статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Статтею 5 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону №1404, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону №1404, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону №1404 передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
За приписами ч. 5 ст. 26 Закону №1404, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону №1404, за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).
При цьому, згідно з ч. 4 ст. 19 №1404, сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Частиною 4 статті 18 Закону №1404 встановлено, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом (п. 16 ч. 3 ст. 18 Закону №1404).
Згідно з приписами частин 1, 2 статті 63 Закону №1404, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Частиною 1 статті 75 Закону №1404 передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
З вищевказаних норм вбачається, що невиконання боржником рішення без поважних причин у визначений строк є підставою для накладення на боржника штрафу.
Крім того, питання виконання судових рішень неодноразово було предметом розгляду Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у Рішенні від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України", суд наголосив: "... пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ до суду, тобто право подати позов щодо цивільно-правових питань до суду. Однак, це право було б примарним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби ст. 6 Конвенції, детально описуючи процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити ст. 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".
Таким чином, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною згідно із Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року.
Отже, виконання рішення є обов`язкової стадією судового розгляду справи і повинно виконуватися у строки, визначені чинним законодавством і обсягах, зазначених таким рішенням. Є недопустимим самостійне трактування змісту рішення та його виконання у непередбачений у рішенні порядку та на власний розсуд, зокрема часткового виконання рішення суду з підстав, передбачених підзаконним нормативним актом.
Проте, як встановлено судом, позивач вважає, що вона виконала рішення суду в частині, що стосується неперешкоджання ОСОБА_2 щодо ремонту паркану № 6, який знаходиться між земельними ділянками, що перебувають у власності ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . За поясненнями позивача, рішення суду в частині щодо необхідності від`єднання паркану від належної їй стіни не містить конкретизації, на яку відстань слід здійснити це від`єднання. Тобто, позивач вважає, що вона виконала рішення суду, бо таке частково виконанню не підлягає. Натомість, такі твердження позивача є хибними та не відповідають вимогам законодавства щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили. Адже, після строку, встановленого в постанові про відкриття виконавчого провадження для добровільного виконання рішення суду, відповідач провів перевірку виконання рішення суду та виявив невиконання рішення суду, про що був складений акт державного виконавця від 10.07.2019 року. У зв`язку з цим 10.07.2019 року державним виконавцем і була винесена оскаржувана постанова про накладення штрафу. Тому, в ході судового розгляду справи, судом не встановлено ознак протиправності в діях відповідача щодо винесення оскаржуваної постанови
Також, суд критично ставиться до посилань позивача на те, що в частині рішення суду не містить вимог щодо відстані, на яку слід від`єднати паркан від стіни, та не бере їх до уваги. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 на власний розсуд тлумачить вимоги резолютивної частини рішення Самарського районного суду від 05.07.2017 року, справа № 206/6229/15-ц, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання.
Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Таким чином, з огляду на викладене, оскаржувана постанова від 10.07.2019 року про накладення на позивача штрафу за невиконання без поважних причин вимог виконавчого документа у розмірі 1700,00 грн., ВП № 59324363, є правомірно винесеною та скасуванню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно зі ст.90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі (ст.9 КАС України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.77 КАС України).
Приймаючи до уваги викладене вище, суд дійшов висновку, що доводи позивача, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.
Відповідно до ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Таким чином, враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні адміністративного позову.
З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що на підставі ст. 139 КАС України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, а також те, що ухвалою суду від 30.09.2019 року позивачу було відстрочено сплату судового збору до винесення рішення по справі, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь Державного бюджету України судовий збір за подання до адміністративного суду позову майнового характеру у розмірі 768,40 грн.
Керуючись ст. ст. 90, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Самарського відділу виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправними дії та скасування постанови про накладення штрафу - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державного бюджету України судовий збір за подання до адміністративного суду позову майнового характеру у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Текст рішення у повному обсязі складено 02.12.2019 року.

Суддя І.О. Лозицька