Справа № 320/4739/19
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2019-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

28 грудня 2019 року м. Київ № 320/4739/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є.;

при секретарі судового засідання - Бровчук Ю.В.;

за участі представника позивачки- Григор`єва Р.І.,

розглянувши відвід судді в межах матеріалів адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Славутицької міської ради Київської області про визнання протиправним та часткове скасування рішення ,

в с т а н о в и в:

в провадженні Київського окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Славутицької міської ради Київської області про часткове скасування рішення, а саме в частині висловлення представниками Славутицької територіальної громади недовіри судді.

Ухвалою суду від 05.12.2019 було відкрито загальне позовне провадження у справі, розгляд якої призначено на 26.12.2019.

До початку розгляду справи представником позивачки -адвокатом Григор`євим Р.І., через канцелярію суду, було подано відвід. Зі змісту відводу вбачається, що його заявлено з мотивів ухвалення судом наступних рішень: про залишення позовної заяви без руху, відмову у витребуванні доказів та ухвали про відкриття провадження у справі.

Вирішуючи питання щодо обгрунтованості відводу судді, необхідно звернути увагу на таке:

приписами ч.1-3 ст. 39 КАСУ встановлено, що за наявності підстав, зазначених у статтях 36-38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід. За цими самими підставами їм може бути заявлено відвід учасниками справи.

Відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Вичерпний перелік підстав для відводу встановлено ст.36 КАСУ. Водночас, положеннями ч.4 ст.36 КАСУ передбачено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, не може бути підставою для відводу.

В порушення цих вимог представником позивачки було заявлено відвід судді у зв`язку з його незгодою із процесуальними рішеннями, ухваленими в межах адміністративної справи.

Щодо твердження заявника про обмеження у доступі до правосуддя, суд зазначає таке:

з тексту статті 6 Конвенції слідує, що правосуддя повинно бути доступним. У 1975 році, під час вирішення справи «Golder проти Сполученого Королівства» (№ 4451/70, рішення від 21 лютого 1975 року) ЄСПЛ вперше дійшов висновку, що сама конструкція статті 6 Конвенції була б безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні за наслідками розгляду цієї справи ЄСПЛ закріпив правило, що частина перша статті 6 Конвенції містить у собі невід`ємне право особи на доступ до суду. Таким чином, стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду.

В той же час, рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права, тому право на доступ до правосуддя не є абсолютним з точки зору його практичного забезпечення. У зазначеній вище справі «Golder проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ наголосив, що вказане право в силу своєї природи вимагає державного регулювання (яке може змінюватися залежно від місця та часу, з урахуванням потреб і ресурсів як суспільства, так і конкретних осіб). Під законними обмеженнями ЄСПЛ розглядає встановлені законом строки давності, заходи забезпечення позову та нормативне регулювання права звернення до суду.

У справі «Ashingdane проти Сполученого Королівства» (№ 8225/78, рішення від 28 травня 1985 року) Суд наголосив на необхідності пропорційного співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою та підкреслив, що вирішення питання про наявність матеріальних передумов звернення особи до суду на стадії відкриття провадження у справі, не може свідчити про обмеження у доступі до правосуддя.

У даному випадку право на доступ до правосуддя було поставлено в залежність від особистої волі та рішення заявниці.

Прецедентними рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 вкотре підкреслено, що право на суд не є абсолютним та вказано, що "якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним". Ця правова позиція підтримана і рішеннями Верховного Суду у справах №№ 705/3875/17 та 705/5060/18.

Так, Верховний Суд акцентував увагу на тому, що "Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті. Правила, що регулюють офіційні кроки та строки, які мають бути дотримані при подачі апеляційної скарги або заяв на судовий перегляд, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності". Суд нагадав, що "... національні органи влади, зокрема суди, мають вирішувати проблеми тлумачення внутрішнього законодавства, їх роль обмежується перевіркою відповідності результатів такого тлумачення Конвенції. Це стосується, зокрема, тлумачення судами процесуальних норм, таких як строки подання документів або подання апеляцій (рішення у справі «Кунерт проти Польщі», заява № 8981/17, від 04 квітня 2019 року)". Далі Верховний Суд зазначив: " Отже, залишаючи позовну заяву без руху, позивач був поінформований про обов`язок виправити недоліки вказаної заяви, а саме: привести її зміст та форму до вимог процесуального законодавства. Отже, оскільки він (позивач) не подав позовну заяву, яка повинна відповідати вимогам закону, і таким чином, не вичерпав наявних засобів захисту свого права, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про визнання позовної заяви неподаною та її повернення".

У зв`язку з цим варто звернути увагу і на рішення Європейського суду у справі "Моннелл і Морріс проти Сполученого королівства", в якій ЄСПЛ висловив правову позицію про те, що обмеження доступу до суду з метою запобігання зловживанню процесуальними засобами може визнаватися таким, що має легітимну мету.

Також у рішеннях від 8 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини», заява №8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії», заява №64336/01) судом вказано, що у певних випадках, при вирішенні справи, влада, керуючись міркуваннями ефективності й економії часу розгляду справи має право допускати дії, яким встановлюється порядок розгляду справи та вирішення спору".

Крім того, необхідно процитувати у даному контексті і рішення у справі Жоффр де ла Прадель проти Франції, посилання на яке останнім часом набуло популярності. Звертаючи увагу на недопущення надмірного формалізму, суд разом з цим вказав на необхідність додержання процедурних передумов.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про очевидну безпідставність мотивів відводу, оскільки підстави відводу заявником не зазначені.

Статтею 40 КАСУ, унормовано порядок вирішення відводу. Згідно із п.4 ст.40 КАСУ, якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі. У цьому випадку вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу.

Керуючись статтями 40, 243, 248, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

провадження у даній справи зупинити.

Передати справу до відділу документального забезпечення та контролю для вирішення питання про відвід судді в порядку, встановленому ч.4 ст.40 КАСУ іншим суддею, визначеним згідно ст. 31 КАСУ.

Ухвала суду в частині зупинення провадження у справі може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені 293-297 КАСУ.

Суддя Брагіна О.Є.