Справа № 640/15654/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» до Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби про визнання протиправним дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сінеф" звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби про:

- визнання незаконною бездіяльності в.о.директора Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Чорнобай О.Ю. щодо невиконання приписів абз. 4 ч. 3 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження";

- зобов`язання винести постанову із визначенням порушень закону, які були виявлені судом та зазначені у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі №826/13061/18, та надати доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, безпосередньо передбачених абз. 2 і 3 ч.3 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: скасувати постанову про арешт майна №53935150 від 26 вересня 2017 року.

Позов обгрунтовано тим, що посадові особи Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ухиляються від виконання судового рішення, що набуло законної сили, тоді як в даному випадку у відповідача, як у суб`єкта владних повноважень, відсутні дискреційні повноваження, а є лише один варіант рішення. При цьому, позивач зазначає, що положення статті 59 Закону України "Про виконавче провадження", на яку посилається відповідач, на нього не розповсюджуються, оскільки нежитлове приміщення матеріального складу № 1 літера К-2 загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена , 238 належить саме позивачу, і цей факт ніким не оспорюється.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року даний адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України в особі Департаменту Державної виконавчої служби щодо невиконання приписів абз. 4 ч. 3 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" під час розгляду скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінеф" від 22 червня 2019 року до Директора Департаменту державної виконавчої служби на дії начальника відділу примусового виконання рішень Клименка Р.В.

Скасовано постанову про арешт майна боржника від 26 вересня 2017 року у виконавчому провадженні №53935150, в частині накладення арешту на нежитлове приміщення матеріального складу №1 літера К-2, загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238 , реєстраційний номер 1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що вихід суду за межі позовних вимог є таким, що порушує принципи диспозитивності прав позивача; не вважаються протиправними дії з невикористання суб`єктивного права, тому що можливість його реалізації залежить від власного розсуду суб`єкта.

Правомірність своїх дій відповідач мотивує тим, що арешт згідно постанови про арешт майна боржника - ТОВ "ВаРос" - у виконавчому провадженні № 53935150 від 26 вересня 2017 року винесено на підставі постанови від 15 травня 2017 року про стягнення з ТОВ "ВаРос" виконавчого збору в сумі 1 995 226,43 грн., і станом на час накладення арешту нерухоме майно знаходилося у власності боржника. При цьому, позивач взагалі не є стороною виконавчого провадження №53935150 і не наділений правами учасника виконавчого провадження.

20 грудня 2019 року позивач надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 07 березня 2017 року у справі №910/25631/13 була здійснена заміна сторони у виконавчому провадженні №43070013 (стягувача) з ПАТ "Банк Форум" на його процесуального правонаступника ТОВ "Сінеф". Вказана ухвала набрала законної сили 07 березня 2017 року, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень.

До ТОВ "Сінеф" перейшли права кредитора у справі №910/25631/13 та стягувача у виконавчому провадженні №43070013, при цьому, позивач став іпотекодержателем за договором іпотеки №363 від 06 червня 2013 року об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером №1, а саме: нежитлового приміщення матеріального складу №1 літера К-2 загальною площею 322,6 кв. метра, що розташоване за адресою: м. Львів , вул . Зелена 238

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21 квітня 2017 року визнано заяву ТОВ "Сінеф" про відмову від примусового виконання рішення суду у справі №910/25631/13.

12 травня 2017 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєвим О.В. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №43070013.

15 травня 2017 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №53935150, якою було винесено в окреме провадження постанову про стягнення виконавчого збору №43070013 від 12 травня 2014 року.

25 вересня 2017 року державним виконавцем у виконавчому провадженні №43070013 прийнято постанову про внесення змін, якою постановлено вважати недійсним пункт 3 постанови про закінчення виконавчого провадження від 12 травня 2017 року щодо винесення в окреме провадження постанови про стягнення виконавчого збору №43070013 від 12 травня 2014 року.

Постановою про зняття арешту з майна від 25 вересня 2017 року у виконавчому провадженні №43070013 знято арешт з всього рухомого та нерухомого майна, а також із приміщення, нежитлового приміщення матеріального складу №1 літера К-2, загальною площею 322,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, місто Львів, вулиця Зелена 238 , реєстраційний номер 1.

При цьому, 26 вересня 2017 року державним виконавцем, на підставі постанови про стягнення виконавчого збору №43070013 від 12 травня 2014 року, у виконавчому провадженні №53935150 прийнято постанову про арешт майна боржника та накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, в тому числі на нежитлове приміщення матеріального складу №1 літера К-2, загальною площею 322,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, місто Львів, вулиця Зелена 238 , реєстраційний номер 1.

Вказані обставини були предметом дослідження по справі Окружного адміністративного суду м. Києва за №826/10451/18.

28 червня 2018 на адресу заступника директора департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Р.В. позивачем направлено клопотання про зняття вказаного арешту з посиланням на те, що його накладено на майно, що належало боржнику та знаходилось в іпотечній заставі у ТОВ "Сінеф", тобто, з порушенням ч. 7 ст. 51 Закону України "Про виконавче провадження", абз. 6 ст. 3, абз. 7 ст. 3 Закону "Про іпотеку".

Надалі ТОВ "Сінеф" звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом, в якому просило визнати неправомірною бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Р.В. щодо невинесення постанови про зняття арешту з предмету іпотеки - об`єкта нерухомого майна, та зобов`язати його винести постанову про знаття арешту з об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером № 1, а саме: нежитлового приміщення матеріального складу № 1 літера К-2 загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2019 року у справі №826/3061/18 у задоволенні позовних вимог відмовлено, при цьому, суд першої інстанції дійшов до висновку, що скарга до начальника відділу (відповідного керівника) може бути подана стягувачем або іншим учасником виконавчого провадження (крім боржника), якими позивач не є, а відтак, подання вказаної скарги/клопотання позивачем щодо дій/рішення державного виконавця не зумовлює вчинення будь-яких дій з боку начальника відділу.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у вказаній справі позовні вимоги ТОВ "Сінеф" задоволено частково: визнано бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Романа Васильовича щодо не розгляду клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінеф" про зняття арешту у виконавчому провадженні № 53935150 протиправною, зобов`язано начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Романа Васильовича розглянути клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінеф" про зняття арешту у виконавчому провадженні № 53935150 з урахуванням висновків суду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року у вказаній справі заяву представника ТОВ "Сінеф" Резніченко Д.Г. про роз`яснення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року задоволено - роз`яснено абзац 4 резолютивної частини постанови в цій справі щодо зобов`язання відповідача розглянути по суті клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінеф" з урахуванням висновків суду, слід розуміти, як "з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі №826/13061/18".

Також Товариство з обмеженою відповідальністю "Сінеф" зверталося з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання дій державного виконавця щодо винесення постанови №53935150 від 26 вересня 2017 року про арешт предмету іпотеки - об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером №1, а саме: нежитлового приміщення матеріального складу №1 літера К-2 загальною площею 322,6 кв. метра, що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена 238 - неправомірними; звільнення з-під арешту вказаного об`єкту нерухомого майна.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року у справі №826/10451/18 позовні вимоги задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову про арешт майна боржника від 26 вересня 2017 року у виконавчому провадженні №53935150, в частині накладення арешту на нежитлове приміщення матеріального складу №1 літера К-2, загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена 238 , реєстраційний номер 1.

Проте, постановою від 11 грудня 2018 року Шостого апеляційного адміністративного суду, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року, вказане рішення скасоване, а адміністративний позов залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

19 квітня 2019 року товариство звернулося до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з клопотанням про зняття арешту з майна на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у вказаній справі.

Листом від 07 травня 2019 року за №21005-33-18 позивачу повідомлено про відсутність підстав для зняття арешту з майна, оскільки станом на 26 вересня 2017 року при винесенні постанови про арешт майна боржника нежитлове приміщення матеріального складу № 1 літера К-2 загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238 , реєстраційний номер 1 було зареєстровано за ТОВ "ВаРос".

Відповідь отримана позивачем 22 травня 2019 року.

22 червня 2019 року позивач звернувся зі скаргою до Директора Департаменту державної виконавчої служби на дії начальника відділу примусового виконання рішень Клименко Р.В., в якій в порядку ч. 4 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" просив винести відповідну постанову та надати доручення начальнику відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Клименко Р.В. винести постанову, якою скасувати постанову про арешт майна у виконавчому провадженні №53935150 від 26 вересня 2017 року.

Листом від 24 липня 2019 року за №21890-33-19/20.1/16 позивача повідомлено про те, що на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС надано відповідь листом від 07 травня 2019 року за №21005-33-18.

Також у відповіді містилося посилання на підтвердження факту виконання судового рішення в ухвалі Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2019 року, у зв`язку з чим підстави для зняття арешту з майна відсутні. Вказана відповідь отримана позивачем 13 серпня 2019 року.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку покладено на державну виконавчу службу.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено в Законі України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року N 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1, 2 ч.1 статті 3 Закону визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;

Згідно ч. 4 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, протиправна бездіяльність відповідача (порушення вимог закону) встановлена постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі №826/3061/18, що набрала законної сили та має бути виконана, якою визнано бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Романа Васильовича щодо не розгляду клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінеф" про зняття арешту у виконавчому провадженні №53935150 протиправною, зобов`язано начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Романа Васильовича розглянути клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінеф" про зняття арешту у виконавчому провадженні № 53935150 з урахуванням висновків суду.

При цьому, згідно висновків суду, викладених у вказаній постанові, накладення арешту державним виконавцем на предмет іпотеки порушує права іпотекодержателя та є незаконним, а об`єкт іпотеки підлягає звільненню з-під арешту, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду у цивільній справі, висловленій у постанові від 16 травня 2018 року № 338/1118/16-ц.

В даному випадку, на нерухоме майно, власником якого є ТОВ "Сінеф", накладено арешт, що позбавляє останнього можливості ним користуватися та розпоряджатися.

Отже, вказаним судовим рішенням встановлено протиправну бездіяльність щодо розгляду заяви позивача про зняття арешту з майна, а також судом констатовано порушення прав позивача як іпотекодержателя, що набув права власності на предмет іпотеки та став його власником.

В той же час, на виконання вимог судового рішення листом від 07 травня 2019 року №21005-33-18 позивачу було повідомлено про відсутність підстав для зняття арешту з майна, оскільки станом на 26 вересня 2017 року при винесенні постанови про арешт майна боржника нежитлове приміщення матеріального складу № 1 літера К-2 загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238 , реєстраційний номер 1 було зареєстровано за ТОВ "ВаРос".

Проте, як вірно зазначено в оскаржуваному рішенні, зі змісту вказаної відповіді вбачається, що у ній відсутнє врахування висновку суду про те, що накладення арешту державним виконавцем на предмет іпотеки порушує права іпотекодержателя та є незаконним, а об`єкт іпотеки підлягає звільненню з-під арешту, що цілком відповідає практиці Верховного Суду.

При цьому, надаючи таку відповідь, відповідач посилався на той факт, що станом на 26 вересня 2017 року майно було зареєстровано за ТОВ "ВаРос", однак, жодним чином не було згадано про права позивача як іпотекодержателя, до якого на законних підставах перейшло право власності на предмет іпотеки, і що не є предметом спору.

Тобто, на думку відповідача, та обставина, що станом на час винесення постанови про арешт майна боржника конкретне нерухоме було зареєстроване як власність боржника, надає право за його рахунок задовольняти вимоги кредитора - виконавчого органу про стягнення виконавчого збору, незалежно від того, що пізніше право власності на вказане майно на законних підставах перейшло до іншої особи - позивача.

Проте, вказаний висновок очевидно не відповідає законодавству, оскільки при примусовій реалізації майна для задоволення вимог кредиторів враховується його чинний на момент реалізації правовий статус, а не той, який існував станом на час накладення на нього арешту.

Так, згідно статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, саме позивач має переважне право на задоволення його вимог за рахунок предмета іпотеки. При цьому, відповідачем не надано жодних пояснень з приводу того, яким чином збереження арешту на належне позивачу нерухоме майно може призвести до задоволення вимог виконавчого органу про стягнення виконавчого збору.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо того, що відмова у задоволенні заяви позивача листом від 07 травня 2019 року за №21005-33-18 свідчить про розгляд заяви позивача, проте без врахування висновків суду, що і мало бути встановлено під час розгляду скарги позивача від 22 червня 2019 року до Директора Департаменту державної виконавчої служби на дії начальника відділу примусового виконання рішень Клименко Р.В.

Однак, в листі від 24 липня 2019 року за №21890-33-19/20.1/16 було лише продубльовано зміст оскаржуваної відповіді та констатовано факт розгляду заяви позивача, в той час як на вказані вище порушення закону не відреаговано, що свідчить про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо розгляду скарги позивача.

Відповідно до ч.2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.1, п.10 ч.2 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Зважаючи на природу та підстави даного спору та, оскільки спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення, суд апеляційної інстанції вважає, що належним способом захисту права позивача буде саме скасування постанови про арешт майна боржника від 26 вересня 2017 року у виконавчому провадженні №53935150, в частині накладення арешту на нежитлове приміщення матеріального складу №1 літера К-2, загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238 , реєстраційний номер 1.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 та від 02 лютого 2016 року у справі №804/14800/14.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 статті 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у статті 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно правової позиції ЄСПЛ, висловленої у п. 51 рішення у справі YURIY NIKOLAYEVICH IVANOV v. UKRAINE (рішення від 15 жовтня 2009 року; заява №40450/04) Суд повторює, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Immobiliare Saffi v. Italy).

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржуване рішення прийнято відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відтак, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення даного адміністративного позову.

Отже, при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку