Справа № 160/12890/19
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, перевіривши заяву про забезпечення позову приватного підприємства «Сунатко» у справі за позовною заявою приватного підприємства «Сунатко» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -
20 грудня 2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ПП «Сунатко», в якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ДН2869/1860/АВ/ТД-ФС/573 від 25.11.2019 року, винесену Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області, якою на ПП «Сунатко» накладено штраф у розмірі 250 380, 00 грн.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2019 року зазначена вище справа розподілена та 21.12.2019 року передана судді Пруднику С.В.
23.12.2019 року до канцелярії Дніпропетровського окружного адміністративного суду від ПП «Сунатко» надійшла заява про забезпечення позову, в якій Підприємство просить суд:
- зупинити дію постанови про накладення штрафу уповноваженими особами Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області ДН 2869/1860/АВ/ТД-ФС/573 від 25.11.2019 року до набрання законної сили судовим рішенням у справі, що розглядається;
- заборонити Головному управлінню Держпраці у Дніпропетровській області пред`являти Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами ДН 2869/1860/АВ/ТД-ФС/573 від 25.11.2019 року.
Мотивуючи означену заяву, позивач зазначив про те, що є очевидними ознаки протиправності оскаржуваної постанови, оскільки вона винесена: за результатами інспекційного відвідування, а отже в порушення Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності"; безпідставно, що підтверджує відповідь органу Пенсійного фонду України; із порушенням порядку повідомлення Позивача про розгляд справи, без участі позивача; винесена на підставі інспекційного відвідування, яке проведено поза межами повноважень посадових осіб органу Держпраці із невірною кваліфікацією правопорушення та очевидними помилками у розрахунках. До того ж, невжиття заходів забезпечення позову призведе до непоправних фінансових наслідків, аж до зупинки роботи підприємства. Як наслідок - працівники підприємства можуть залишитися без заробітної плати або роботи. А порушення прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу не припустимо. Існує очевидна небезпека заподіяння шкоди інтересам позивача. Саме тому позивач вимушений звернутись із заявою про забезпечення позову у зв`язку з тим, що якщо судом не буде задоволено заяву про забезпечення позову, то вже 26.12.2019 року відповідач може звернутися до примусового виконання оскаржуваних постанов, і поточні рахунки ПП «Сунатко» будуть арештовані, оскільки відповідно до ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. Саме тому у разі звернення відповідача до органів виконавчої служби та наявності відкритого виконавчого провадження оскаржуваних постанов, права позивача вже будуть порушені, адже в такому випадку арешт на майно та кошти позивача вже буде накладений. Отже, арешт коштів призведе до неможливості підприємства закуповувати сировину, своєчасно сплачувати податки і заробітну плату, своєчасно сплачувати рахунки за електроенергію, оренду тощо. Як наслідок, несвоєчасне виконання зобов`язань потягне за собою неустойки від постачальників і штрафи від фіскальних та контролюючих органів. Це, в свою чергу, може призвести до негативних фінансових наслідків для позивача у вигляді стягнення не лише суми штрафної санкції, яка є спірною, а й витрат виконавчого провадження. Отже у разі звернення відповідача до примусового виконання оскаржуваної постанов, права та законні інтереси позивача будуть порушені, і їх поновлення у подальшому буде просто неможливим.
Перевіривши означену заяву, суд дійшов наступних висновків.
У відповідності з частинами першою, другою, четвертою статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.
Види забезпечення позову визначає стаття 151 КАС України, за змістом частини першої якої позов може бути забезпечено, зокрема, зупиненням дії індивідуального акта, забороною відповідачу вчиняти певні дії, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Частиною другою цієї ж статті КАС України передбачено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Вимоги щодо змісту і форми заяви про забезпечення позову встановлює стаття 152 КАС України, у відповідності до частини першої якої така заява, серед іншого, повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Отже, наведеними положеннями процесуального закону передбачено конкретні умови і підстави для застосування судом заходів забезпечення позову, при цьому, суд, вирішуючи це питання, повинен враховувати інтереси усіх учасників справи, а також оцінити можливі наслідки і їх вплив на права заінтересованих осіб.
Водночас, заходи забезпечення позову повинні бути нерозривно пов`язані з предметом позову і правами, про судовий захист яких іде мова, а заява, подана в порядку вказаних статей КАС України, повинна містити належні обґрунтування необхідності застосування таких процесуальних повноважень з поданням на їх підтвердження належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів.
Заходи забезпечення позову застосовуються задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача. Водночас для виконання таких заходів потрібно додержуватися щонайменше однієї з умов, визначених у частині другій статті 150 КАС України.
Як наслідок, уможливлюється виконання судового рішення на підставі принципу обов`язковості судових рішень, регламентованого в статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція), пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", пункті 5 частини третьої статті КАС України, рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Рябих проти Росії" (§§ 51, 52), "Горнсбі проти Греції" (§ 40).
Зупинення дії, зокрема, індивідуального акта є винятковим заходом забезпечення позову виключно у випадку очевидних ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.
Поряд із цим, стаття 152 КАС України встановлює невичерпний перелік реквізитів і змістовних вимог до такої заяви, в тому числі, спеціальні (предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову).
Тобто законодавець встановив обов`язок особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову, навести обґрунтування необхідності застосування такого заходу й зазначити усі необхідні відомості для цього з поданням відповідних доказів, з яких би суд мав змогу достовірно встановити доцільність реалізації вказаного процесуального повноваження.
Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Суд враховує і те, що відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Своєю чергою, у рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Згідно з Рекомендацією N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
Відповідно ж до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Також, статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Суд також нагадав, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).
У даному ж випадку, ПП «Сунатко» звернулась до адміністративного суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень про накладення штрафу, яка може бути сплачена добровільно (пункт 9 Порядку №509) або ж стягнуті в межах процедури примусового виконання, яку здійснюють органи державної виконавчої служби (пункт 11 Порядку №509) в порядку, встановленому Законом №1404-VIII.
В той же час, за приписами частини третьої статті 56 Закону №1404-VIII, арешт на майно (кошти) боржника накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Зокрема, абзаци перший, другий пункту 8 Інструкції №512/5 визначають, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.
За зведеним виконавчим провадженням арешт накладається на загальну суму заборгованості за зведеним виконавчим провадженням з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.
Отже, державний виконавець, здійснюючи примусове виконання відповідного виконавчого документа, уповноважений накладати арешт на кошти та/або майно боржника лише у межах суми стягнення. Решта ж коштів та інших матеріальних активів залишається у вільному розпорядженні боржника, який за їх рахунок може безперешкодно провадити свою господарську діяльність, забезпечувати виконання своїх договірних та інших зобов`язань, виплачувати заробітну плату тощо.
В світлі указаних вище положень правових норм Закону №1404-VIII та Інструкції №512/5, твердження позивача про те, що внаслідок пред`явлення спірної постанови про накладення штрафу до органу Державної виконавчої служби задля примусового виконання відбудеться арешт усіх коштів та/або майна позивача, як боржника у виконавчому провадженні, є хибними та не відповідають закону.
Суд, враховуючи приписи наведених положень актів національного законодавства, міжнародного права, дійшов висновку, що, у даному випадку, підстави для забезпечення даного позову шляхом зупинення дії спірних постанов і заборони відповідачу вчиняти дії, спрямовані на їх примусове виконання, не виникли.
Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 20 серпня 2019 року по справі №200/3887/19-а.
З врахуванням викладеного, враховуючи приписи актів національного законодавства, міжнародного права, суд дійшов до висновку, що уданому випадку, підстави для забезпечення даного позову шляхом зупинення дії постанови про накладення штрафу уповноваженими особами Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області ДН 2869/1860/АВ/ТД-ФС/573 від 25.11.2019 року до набрання законної сили судовим рішенням у справі, що розглядається та заборони Головному управлінню Держпраці у Дніпропетровській області пред`являти постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами ДН 2869/1860/АВ/ТД-ФС/573 від 25.11.2019 року, спрямовані на її виконання, не виникли, у зв`язку з чим в задоволенні заяви ПП «Сунатко» про забезпечення позову слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись статтями 150-154 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, -
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник