Справа № 1.380.2019.003729
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1.380.2019.003729
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Костецького Н.В., розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, у якому просить суд:

- визнати незаконним і скасувати наказ від 20.06.2019 № 368 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста режимно - секретного сектору Залізничного ВП ГУНП у Львівській області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді спеціаліста режимно - секретного сектору Залізничного ВП ГУНП у Львівській області з часу звільнення;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області суму компенсації за час вимушеного прогулу з 20.06.2019 по день винесення судового рішення у розмірі середнього місячного заробітку;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області суму компенсації заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 20000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 29.09.2017 позивач займала посаду спеціаліста режимно - секретного сектору Залізничного ВП ГУНП у Львівській області. Наказом від від 20.06.2019 № 368 о/с ОСОБА_1 звільнена з вказаної посади за п. 1 ч. 1 та ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Проте, позивач не погоджується з наказом про звільнення, оскільки Головним управлінням Національної поліції у Львівській області не врахованого того, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю та виховує малолітнього сина. Закон України «Про державну службу» не містить положень щодо гарантій одиноких матерів, які мають дітей віком до 14 років, відтак до спірних відносин застосовуються положення Кодексу законів про працю України. Так, вказаним кодексом передбачено, що не допускається звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років. Таким чином, звільнення позивача є незаконним. Також зазначає, що незаконне звільнення завдало ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки позивач втратила норальні життєві зв`язки, змушена витрачати час на пошуки роботи, перебуває у скрутному матеріальному становищі.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву від 03.09.2019 (вх. № 31462). В якому зазначає, що наказом Національної поліції України від 21.03.2019 № 249 затверджено перелік змін у штатах Національної поліції, згідно з яким посаду спеціаліста режимно - секретного сектору Залізничного ВП ГУНП у Львівській області, яку займала позивач, скорочено. Згідно з вимогами ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, 12.04.2019 ОСОБА_1 попереджено про зміни у штатах. Позивачу запропоновано три рівнозначні посади, проте ОСОБА_1 бажання проходити службу на запропонованих посадах не виявила. Відтак, вказує що позовні вимоги є безпідставними. Щодо стягнення моральної шкоди вказує на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження понесеної моральної шкоди внаслідок протиправних, на думку позивача, дій Головного управління Національної поліції у Львівській області.

Представник позивача в судове засідання не прибув, про причини неприбуття суд не повідомив, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про причини неприбуття суд не повідомив, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Національної поліції України від 21.03.2019 № 249 затверджено перелік змін у штатах Національної поліції, відповідно до якого посаду спеціаліста режимно-секретного сектору Залізничного ВП ГУНП у Львівській області скорочено.

14.04.2019 спеціаліста режимно-секретного сектору Залізничного ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_1 попереджено про скорочення посади позивача та про можливе звільнення з Головного управління Національної поліції у Львівській області у зв`язку із скороченням штатів на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закон України «Про державну службу» та ст. 49-2 Кодексу законів про працю України через два місяці з дня отримання попередження.

Листом від 15.05.2019 № 1908/13/03/20-2019 управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції у Львівській області повідомлено ОСОБА_1 про необхідність прибуття до Головного управління Національної поліції у Львівській області для вирішення питання щодо працевлаштування.

Згідно з актом від 17.05.2019 (вих. № 563 вн.) Головного управління Національної поліції у Львівській області 17.05.2019 державному службовцю 9 рангу ОСОБА_1 , у зв`язку із організаціно-штатними заходами запропоновано посади: спеціаліста з режиму секретності Франківського відділу поліції ГУНП у Львівській області, на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_4 ; спеціаліста режиму секретності Новороздільського відділення поліції Пустомитівського відділу поліції ГУНП у Львівській області; оператора комп`ютерного набору 1 категорії відділу служби « 102» УОАЗОР ГУ НП у Львівській області. Від запропонованих посад державний службовець 9 рангу ОСОБА_1 не відмовилась, однак письмову заяву про призначення не подала, мотивуючи відсутністю часу.

Відповідно до акту від 23.05.2019 (№ 2093/13/01-2019) Головного управління Національної поліції у Львівській області 23.05.2019 державному службовцю 9 рангу ОСОБА_1 , у зв`язку із організаціно-штатними заходами, для вирішення питання щодо працевлаштування, запропоновано посади: спеціаліста з режиму секретності Франківського відділу поліції ГУНП у Львівській області, на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_4 ; спеціаліста режиму секретності Новороздільського відділення поліції Пустомитівського відділу поліції ГУНП у Львівській області; оператора комп`ютерного набору 1 категорії відділу служби « 102» УОАЗОР ГУ НП у Львівській області. Від запропонованих посад державний службовець 9 рангу ОСОБА_1 відмовилась письмову заяву про призначення не подала.

Наказом від 20.06.2019 № 368-о/с Головного управління Національної поліції у Львівській області державного службовця 9 рангу спеціаліста режимно - секретного сектору Залізничного ВП ГУНП у Львівській області Яковлюк Н.В. звільнено 20.06.2019 за ч. 1 ч. 1 та ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», виплативши їй вихідну допомогу в рзмірі середньомусячної заробітньої плати.

Позивач, не погоджуючись з наказом про вільнення, звернулась із даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII) цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII визначено, що скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Відповідно до визначення, що міститься в п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону №889-VIII «рівнозначна посада» - це посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Згідно з ст. 51 Закону №889-VIII посади державної служби з метою встановлення розмірів посадових окладів поділяються на 9 груп оплати праці. Прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України під час затвердження схеми посадових окладів на посадах державної служби за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері трудових відносин, погодженим із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

У постанові від 17.02.2015 № 21-8а15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що у відносинах публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство треба застосовувати у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Таким чином, до спірних правовідносин застосовуються норми Закону №889-VIII, які мають пріоритет над положеннями трудового законодавства. Норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначають виключно процедуру вивільнення державних службовців на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, у частині, що не врегульована цим Законом.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з приписами статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Враховуючи, що Закон України «Про державну службу» не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і одиноких матерів, які мають дітей віком до чотирнадцяти років, то в даному випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми Кодексу законів про працю України.

Стаття 184 КЗпП України визначає гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей.

Відповідно до абз. 3ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення вагітних жінок та одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років. Так, звільнення жінок, зазначених у частині 3 статті 184 КЗпП України, має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 826/26336/15.

Термін «одинока матір» на законодавчому рівні не визначено, проте відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є виховання та утримування дитини без участі батька.

Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу, рішення суду про позбавлення батьківських прав, а також наявність документів, що підтверджують, що батько не бере участі у вихованні та утриманні дитини. При цьому, перебування у шлюбі матері в даному випадку пов`язується виключно з реєстрацією шлюбу з батьком дитини, як такого на якого покладено обов`язок виховання і утримування дитини.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейеного кодексу України, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьком дитини є ОСОБА_6 , проте відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейеного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 135 Сімейеного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Також судом встановлено, що в паспорті позивача ОСОБА_1 відсутній запис про перебування у шлюбі.

Оскільки ОСОБА_1 не перебуває у шлюбі та запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері, ОСОБА_1 є одинокою матір`ю дитини віком до 14 років. Відтак, її звільнення відповідно до абз. 3 ст.184 КЗпП України не допускається.

Враховуючи наведене, на час винесення оскаржуваного наказу про звільнення позивачка була мала статус одинокої матері, на вихованні у якої була дитина віком до чотирнадцяти років. Тому на неї поширювались встановлені статтею 184 КЗпП України гарантії щодо працевлаштування.

Встановлені судом фактичні обставини зумовлюють висновок суду про те, що звільнення ОСОБА_1 проведено без дотримання встановленого порядку працевлаштування такої категорії працівників і з порушенням визначених законодавством гарантій щодо охорони материнства, що призвело до порушення трудових прав позивачки.

Також суд зазначає, що оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 у справі №6-1723цс17, постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 804/3787/17(№ К/9901/2648/17).

Так, судом встановлено, що Головним управлінням Національної поліції у Львівській області запропоновано позивачу три посади, проте, суд не розцінює це як виконання роботодацем обов`язку щодо працевлаштування особи, оскільки не надано доказів відповідачем, що працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

ОСОБА_1 запропоновано роботу в інших віділах поліції, однак Головним управління Національної поліції у Львівській області не надано доказів, що в Залізничному ВП ГУНП у Львівській області були відсутні вакантні посади протягом періоду з дня попередження про звільнення до дня фактичного звільнення, а також не надано доказів на підтвердження того, що протягом періоду з дня попередження про звільнення до дня фактичного звільнення була відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відтак, Головним управління Національної поліції у Львівській області не виконано обов`язку щодо працевлаштування ОСОБА_1 , чим порушено п. 1 ч. 1 ст.87 Закону №889-VIII.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Проте, Головним управління Національної поліції у Львівській області 14.04.2019 позивача попереджено про скорочення посади позивача та про можливе звільнення з Головного управління Національної поліції у Львівській області у зв`язку із скороченням штатів на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закон України «Про державну службу» та ст. 49-2 Кодексу законів про працю України через два місяці з дня отримання попередження, а 15.05.2019 та 17.05.2019 запропоновані вакантні посади. Вітак, відповідач порушив вимоги статті 49-2 КЗпП України.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

На підставі викладеного, оскільки ОСОБА_1 є одиною матір`ю, яку відповідно до законодавства забороняється звільняти, Головним управління Національної поліції у Львівській області не виконано обов`язку щодо працевлаштування ОСОБА_1 а також порушено вимоги статті 49-2 КЗпП України, наказ від 20.06.2019 № 368 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста режимно - секретного сектору Залізничного ВП ГУНП у Львівській області є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відтак, наявні підстави для поновлення ОСОБА_1 на посаді спеціаліста режимно - секретного сектору Залізничного ВП ГУНП у Львівській області з 21.06.2019

Згідно ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Як роз`яснено у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно ст. 27 Закону України "Про оплату праці", порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, таким чином, оскільки позивача звільнено 28.01.2019, середньомісячна заробітня плата ОСОБА_7 обчислюється виходячи з виплат за за листопад - грудень 2018 року.

Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно із п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних дні за цей період.

Оскільки позивача звільнено з роботи з 20.06.2019, відповідно 20.06.2019 є останнім днем роботи, за який відповідачем виплачено позивачу грошове забезпечення при проведенні розрахунку при звільненні.

Тому, тривалість вимушеного прогулу позивача необхідно обраховувати з 21.06.2019 по 26.12.2019, що становить 132 робочих днів (за червень 2019 року - 5 робочих дні, за липинь 2019 року - 23 робочих дні, за серпень 2019 року - 21 робочих дні, за вересень 2019 року - 21 робочих дні, за жовтень 2019 року - 22 робочих дні, за листопад 2019 року - 21 робочих дні, за гредень 19 робочих дні).

Згідно з довідкою доходи ОСОБА_1 від 15.10.2019 № 87/78 заробітня плата позивача за квітень 2019 року становила - 15036,04 грн, за травень 2019 року - 13154,03грн.

Отже, середньомісячна заробітна плата позивача становить 14095,04грн (28190,07грн : 2), середньоденна заробітна плата позивача становить 1225,66 грн (28190,07грн : 23 фактично відпрацьовані робочі дні)

Таким чином, розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 21.06.2019 по 23.12.2019, що підлягає виплаті позивачу становить 161787,12 грн (1225,66грн х 132 робочих днів).

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, слід допустити до негайного виконання рішення суду частині поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за один місяць.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Головного управління Національної поліції у Львівській області суму компенсації заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 20000 грн суд зазначає наступне.

Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд зазначає, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

ОСОБА_1 не надано жодних доказів заподіяння моральних страждань протиправною поведінкою відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Оскільки факт завдання моральної шкоди позивачем не обґрунтовано, не надано належних доказів того, що саме дії відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя, то у задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивачем сплачений судовий збір в розмірі 768, 40 грн за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, в якій відмовлено, судовий збір стягненню не підлягає.

Також позивач просить стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області витрати на надання правової допомоги в розмірі 12000 грн.

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України).

Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суд досліджує на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Судом встановлено, що професійна правнича ОСОБА_1 надавалася адвокатом на Живко О.Б. підставі договору від 14.05.2019 про надання правової допомоги.

Відповідно до пункту 3.1 договору від 14.05.2019 про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом Живко О.Б. та ОСОБА_1 гонорар адвоката може оплачуватись на будь-якому етапі виконання даного догорору за домовленістю сторін, на підставі підписаного торанами акту виконаних робіт.

Згідно з додатковою угодою до договору про надання правової допомоги від 14.05.2019 вартість надання правової допомоги адвокатом за договором визначається виходячи погодинної оплати роботи адвоката, яка складає:

- 500,00 грн (годинав робочий час адвоката) за надання консультацій, роботу із збору доказів, підготовку і подання адвокатських запитів;

- 1000,00 грн/(година в робочий час адвоката) за підготовку позовної заяви, відповіді на відзив,складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правовою характеру, представництво клієнта в інших, ніж суди, державних органах, перед фізичними та юридичними особами та інше;

- 2000,00 грн (1 судове засідання в робочий час адвоката) за представництво інтересів клієнта в суді та участь у судових засіданнях.

Остаточна вартість надання правової допомоги адвокатом визначається в акті приймання - передачі наданої правової допомоги, який складається відповідно до умов Договору.

Предсавником позивача подано акт-приймання передачі правової допомоги ОСОБА_1 на загальну вартість 12000 грн. Проте в такому акті не вказано дати та не вказано відповідно до якого договору про надання правової допомоги скаладено акт приймання-передачі правової допомоги. Окрім того, не долучено доказів щодо оплати наданої правовї допомоги в розмірі 12000 грн.

Для підтвердження доказів про оплату наданої правової допомоги долучено квитанцію до прибуткового касового ордера № 1 від 22.07.2019 на суму 4000 грн, підставою оплати є договір про надання правової допомогим від 14.06.2019, проте правова допомога ОСОБА_1 , надавалась адвокатом Живко О.Б. на підставі договору від 14.05.2019. Також суд зазначає, що не надано адвокаом Живко О.Б. розрахунку за які надані послуги оплачено 4000 грн.

Таким чином, до матеріалів справи не долучено доказів на підтведження понесених витрат позивачем на надання правової допомоги адвокатом Живко О.Б., відтак такі витрати не є документально підтверджені та не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 242 - 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ від 20.06.2019 № 368 о/с щодо звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста режимно - секретного сектору Залізничного ВП ГУНП у Львівській області.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді спеціаліста режимно - секретного сектору Залізничного ВП ГУНП у Львівській області з 21.06.2019.

4. Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 161787,12 грн без урахування сум обов`язкових до сплати податків та внесків.

5. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді спеціаліста режимно - секретного сектору Залізничного ВП ГУНП у Львівській області з 21.06.2019 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 14095,04 грн без урахування сум обов`язкових до сплати податків та внесків, звернути до негайного виконання.

6. У задоволенні решти позовних вимог відмовити - відмовити.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст судового рішення складено 26.12.2019.

Суддя Костецький Н.В.