Справа № 580/2499/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2499/19 Суддя (судді) першої інстанції: С.О. Кульчицький
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м. Київ

апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якому просив: відповідно до вимог ст. 117 Кодексу законів про працю зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі за березень 2018 року (правова оцінка надана судовим рішенням по справі №2340/4585/18) при його звільненні 05.05.2018 за період з 05.05.2018 по 04.06.2019 в сумі 155032 грн. 12 коп. без урахування обов`язкових податків та зборів.

Позов обґрунтовано тим, що 31.03.2017 ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області на підставі пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», однак рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2018 року, у справі №823/653/17 ОСОБА_1 був поновлений на вказаній посаді з 03 квітня 2017 року.

На виконання вказаного рішення, Наказом Пенсійного фонду України від 24 квітня 2018 року №183-о «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » останнього поновлено на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області.

Втім, 05 травня 2018 року ОСОБА_1 повторно звільнено з займаної посади.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.04.2019 у справі №826/7878/18, визнано протиправним та скасовано наказ Пенсійного фонду України від 04 травня 2018 року №201-к «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 05 травня 2018 року та стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду в Черкаській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.05.2018 по 02.04.2019 у розмірі 97615 грн.

Крім того, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 у справі №2340/4585/18 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в Черкаській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у поновленні на посаді за період із 01.03.2018 по 31.03.2018 у сумі 8977,50 грн.

Оскільки належні кошти по заробітній платі за період з 01.03.2018 по 31.03.2018, отримано позивачем фактично 04 червня 2019 року, що підтверджується квитанцією АТ «Укрпошта», останній вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на підставі статті 117 КЗпП України, зобов`язане виплатити йому як працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі за березень 2018 року (правова оцінка надана судовим рішенням по справі №2340/4585/18) при його звільненні 05.05.2018 за період з 05.05.2018 по 04.06.2019.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що «середній заробіток за час затримку у поновленні на посаді» є виплатою, на отримання якої працівник має право відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснено нарахування таких виплат.

Звертає увагу, що рішення суду по справі №2340/4585/18 виконано лише 04 червня 2019 року, тому невиплата звільненому працівникові всім сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення ткого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Вказує, що під час розв`язання публічно-правових спорів про стягнення на користь осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, заробітної плати (суддівської винагороди, грошового забезпечення тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці потрібно застосовувати положення частини другої статті 233 КЗпП України, тобто строки звернення до суду у цій категорії спорів не застосовуються.

На думку апелянта, рішення ЄСПЛ в справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року суперечить рішенню Конституційного Суду України від України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України.

При цьому, в апеляційній скарзі просить апеляційний суд, після розгляду справи, звернутися до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності рішенню ЄСПЛ в справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року у взаємозвязку з рішенням Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, в порядку приписів ст. 22 Конституції України та вимог ст. 7 КАС України.

Крім того, просить постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними та направити її Кабінету Міністрів України та Міністерству соціальної політики України, та у відповідності до вимог ст. 249 КАС України постановити окрему ухвалу суду, якою зобов`язати Правління Пенсійного Фонду України усунути причини та умови, що сприяли порушенню трудового законодавства та направити її Кабінету Міністрів України та Міністерству соціальної політики України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області рішення у справі №826/7878/19 виконано в межах суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 4488 грн 75 коп.

Залишок невиплаченого середнього заробітку становить 93 126 грн 75 коп., відтак позивачу необхідно звернутись до Головного управління Державної казначейської служби України в Черкаській області.

Крім того, звертає увагу, що рішеннями Черкаського окружного адміністративного суду від 20.08.2018 у справі №580/1516/19, Черкаського окружного адміністративного суду від 27.09.2019 у справі №580/1518/19 та рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15.10.2019 у справі №580/2196/19 зобов`язано здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 середнього заробітку за квітень-червень 2019 року.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів встановила наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Черкаського обласного управління Пенсійного фонду України від 16 серпня 2000 року №90/ос ОСОБА_1 призначено з 16 серпня 2000 року на посаду начальника Тальнівського районного відділу Пенсійного фонду України.

Наказом Черкаського обласного управління Пенсійного фонду України від 24 травня 2002 року №34/ос ОСОБА_1 з 24 травня 2002 року призначено на посаду начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі, звільнивши з посади начальника Тальнівського районного відділу Пенсійного фонду України.

Наказом Пенсійного фонду України від 29 березня 2017 року №213-о «Про звільнення керівників територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Черкаській області» ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області у зв`язку з реорганізацією, на підставі пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Не погоджуючись з вказаним наказом, позивач звернувся до суду та постановою Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року у справі №823/653/17, зокрема визнано протиправним та скасовано наказ Пенсійного фонду України від 29 березня 2017 року №213-о, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 03 квітня 2017 року, стягнуто зі Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області на користь ОСОБА_1 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 90630,00 грн без урахування обов`язкових податків та зборів.

Наказом Пенсійного фонду України від 24 квітня 2018 року №183-о «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » останнього поновлено на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 03 квітня 2017 року на підставі рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2018 року у справі №823/653/17.

У подальшому, наказом Пенсійного фонду України від 04 травня 2018 року №201-о «Про звільнення ОСОБА_1 » останнього звільнено з посади начальника управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області.

05 травня 2018 року наказом Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №213-о ОСОБА_1 оголошено Наказ Пенсійного фонду України від 04 травня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » №201-о.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду із позовом до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.04.2019 у справі № 826/7878/18 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Пенсійного фонду України від 04 травня 2018 року №201-к «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області у зв`язку з реорганізацією, пункт 4 частини 1 статті 83 та пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 05 травня 2018 року №213-о «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України від 04 травня 2018 року №201-о «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 05 травня 2018 року. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 травня 2018 року по 02 квітня 2019 року у розмірі 97 615 (дев`яносто сім тисяч шістсот п`ятнадцять) гривень 50 коп. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області та стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми за один місяць у розмірі 4 488 грн 75 коп. без урахування обов`язкових податків та зборів допущено до негайного виконання.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2019 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.04.2019 у справі № 826/7878/18 залишено без змін.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.04.2019 у справі № 826/7878/18 Пенсійним фондом України був виданий наказ від 11.04.2019 № 142-О, відповідно до якого ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області з 05.05.2018.

Крім того, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 у справі №2340/4585/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2019, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в Черкаській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у поновленні на посаді за період із 01.03.2018 по 31.03.2018 у сумі 8977,50 грн.

Як зазначає позивач та не заперечується пенсійним фондом, у червні 2019 року позивачем отримано вказані кошти.

Також, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 20.08.2019 у справі №580/1516/19 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо невиконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області у період з 03.04.2019 по 10.04.2019. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в Черкаській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у поновленні на посаді за період із 03.04.2019 по 10.04.2019 у сумі 2 565 (дві тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) грн 00 коп. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо невиплати заробітної плати ОСОБА_1 у період з 11.04.2019 по 30.04.2019. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в Черкаській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати за період із 11.04.2019 по 30.04.2019 у сумі 5 130 (п`ять тисяч сто тридцять) грн 00 коп. з відрахуванням відповідних податків та зборів на доходи фізичних осіб, сплата яких є обов`язковою у встановленому законом порядку.

Крім того, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 27.09.2019 у справі №580/1518/19 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за травень 2019 року. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за травень 2019 року в розмірі 8977,50 грн. (вісім тисяч дев`ятсот сімдесят сім гривень п`ятдесят копійок) (без урахування обов`язкових податків і зборів).

Позивач, зазначаючи, що відповідач не виплатив йому при звільненні заробітну плату за період з 01.03.2018 по 31.03.2018, а оскільки вказану він виплату отримав фактично 04 червня 2019 року, звернувся до суду з позовом щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі за березень 2018 року при його звільненні 05.05.2018 за період з 05.05.2018 по 04.06.2019 в сумі 155032 грн. 12 коп. без урахування обов`язкових податків та зборів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки між сторонами склались правовідносини у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 № 2340/4585/18, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку після ухвалення судового рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки у поновленні на посаді на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 07.02.2018 у справі № 823/653/17.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з приписами частини третьої ст. 5 Закону України «Про державну службу», дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Тобто, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

У силу вимог частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

При цьому, до предмета доказування при розгляді зазначеного спору входять такі юридичні факти, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та проведення роботодавцем остаточного розрахунку із звільненим працівником.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Разом з тим, з позовної заяви та апеляційної скарги позивача вбачається, що його позовна вимога стосується не стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що визначено ст. 117 КЗпП України, оскільки позивач був поновлений на роботі з 05.05.2018, а пов`язана з затримкою виплати заробітної плати за березень 2018 року, яку він отримав лише у червні 2019 року (рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 у справі №2340/4585/18).

Приписами ст. 235 Кодексу законів про працю України закріплено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Разом з тим, за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України та статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Крім того, у статтях 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі №6-2912цс16 та у постанові Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №910/6968/16.

Таким чином, вимоги статті 117 КЗпП України стосуються випадків, коли звільнена особа не отримала належних виплат у день звільнення та відбулась затримка у розрахунку з нею.

У даному разі позивач ОСОБА_1 був поновлений на посаді з 05.05.2018, яку він займав до незаконного звільнення та за судовими рішеннями з відповідача було присуджено на його користь виплати середнього заробітку: за час вимушеного прогулу з 05 травня 2018 року по 02 квітня 2019 року у розмірі 97615,50 грн, за час затримки у поновленні на посаді за період з 03.04.2019 по 10.04.2019 у розмірі 2565 грн, заробітної плати за період із 11.04.2019 по 30.04.2019 у сумі 5130 грн., та середнього заробітку за травень 2019 року в розмірі 8977,50 грн.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що з огляду на наявність судових рішень у справі № 826/7878/18, яким зокрема стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 травня 2018 року по 02 квітня 2019 року у розмірі 97615,50 грн, рішення у справі №580/1516/19 щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки у поновленні на посаді за період з 03.04.2019 по 10.04.2019 у розмірі 2565 грн та заробітної плати за період із 11.04.2019 по 30.04.2019 у сумі 5130 грн, рішення від 27.09.2019 у справі №580/1518/19 щодо стягнення суми середнього заробітку за травень 2019 року в розмірі 8977,50 грн., підстави щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі за березень 2018 року (правова оцінка надана судовим рішенням по справі №2340/4585/18) при його звільненні 05.05.2018 за період з 05.05.2018 по 04.06.2019 в сумі 155032 грн. 12 коп. без урахування обов`язкових податків та зборів, відсутні.

Отже, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі за березень 2018 року при звільненні позивача 05.05.2018 за період з 05.05.2018 по 04.06.2019 не кореспондуються з вимогами статті 117 КЗпП України, а тому задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову, проте з помилкових мотивів.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Враховуючи, що у задоволенні даного позову відмовлено, вказане свідчить про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 у апеляційній скарзі клопотань про постановлення окремих ухвал в порядку ст. 249 Кодексу адміністративного судочинства України та встановлення строку для подання відповідачем звіту про виконання судового рішення відповідно до ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки вказані клопотання є похідними до заявлених у позові вимог.

Також суд позбавлений можливості звернутись до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності рішенню ЄСПЛ в справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року у взаємозвязку з рішенням Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року Ns 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, в порядку приписів ст. 22 Конституції України та вимог ст. 7 КАС України, оскільки предметом конституційного подання є подане до Суду письмове клопотання щодо: визнання акта (його окремих положень) неконституційним та офіційного тлумачення Конституції України.

У той час, суд апеляційної інстанції у даному випадку не вбачає підстав для звернення до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України такого подання.

За змістом частини першої ст. 317 КАС України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення невірно застосував норми матеріального права, а також неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінити судове рішення в частині мотивування підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, в інші частині - рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року - змінити в частині мотивування підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині - рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук