Справа № 240/7133/19
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/7133/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Семенюк Микола Миколайович

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

18 грудня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Курка О. П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представника позивача : Вірьовкіна О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року (повний текст якого складено 10 вересня 2019 року у м. Житомирі) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирського обласного центру медико-соціальної експертизи Житомирської обласної ради про визнання протиправним і скасування висновку, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Житомирського обласного центру медико-соціальної експертизи Житомирської обласної ради, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати висновок Житомирського обласного центру медико-соціальної експертизи Житомирської обласної ради №1293/1 від 07.06.2017 року про час настання інвалідності ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Житомирський обласний центр медико-соціальної експертизи Житомирської обласної ради провести повторний медико-соціальний огляд ОСОБА_1 і розглянути подані медичні документи з прийняттям відповідного рішення, яким встановити час настання інвалідності до 18 років.

Підставою звернення до суду з даним позовом є висновок Житомирського обласного центру медико-соціальної експертизи Житомирської обласної ради, яким позивача не визнано таким, що отримав інвалідність до досягнення 18-ти років, що по суті позбавило його можливості отримувати пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Житомирського обласного центру медико-соціальної експертизи Житомирської обласної ради.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач послався на відсутність детального аналізу судом першої інстанції обставин справи та передчасність зроблених висновків щодо рішення Житомирського обласного центру медико-соціальної експертизи Житомирської обласної ради.

Судова колегія в даному випадку вважає за необхідне зауважити, що апеляційна скарга відповідача фактично обгрунтована доводами адміністративного позову та не містить на разі нових доводів в підтвердження заявлених вимог. Разом з апеляційною скаргою подано клопотання про призначення судово-медичної експертизи.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи клопотання про призначення судово-медичної експертизи, а також вказав на наявність підтав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи.

В силу приписів ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи клопотання про призначення судово-медичної експертизи, колегія суддів протокольною ухвалою від 18.12.2019 відмовила у його задоволенні, оскільки задоволення даного клопотання призведе до створення нового доказу такого як висновок експерта, який не надавався відповідачу та, відповідно, не був покладений в основу при прийнятті оскаржуваного рішення, тобто висновку Житомирського обласного центру медико-соціальної експертизи Житомирської обласної ради №1293/1 від 07.06.2017.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Предметом оскарження в межах даної справи є висновок Житомирського обласного центру медико-соціальної експертизи Житомирської обласної ради №1293/1 від 07.06.2017 року про час настання інвалідності ОСОБА_1 .

Як встановлено з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з дитинства на строк до 01.07.2021 року у зв`язку з чим він отримує пенсію по інвалідності. При цьому, вказаним висновком не визнано позивача інвалідом до досягнення 18 років.

Вважаючи, що відповідачем невірно визначено час настання його інвалідності та враховуючи, що вказаний висновок медико-соціальної експертизи став підставою для відмови в задоволенні Андрушівським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області його заяви про перехід з пенсії по інвалідності на пенсію в зв`язку з втратою годувальника, позивач оскаржив висновок Житомирського обласного центру медико-соціальної експертизи Житомирської обласної ради № 1293/1 від 07.06.2017 року до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний висновок Житомирського обласного центру медико-соціальної експертизи Житомирської обласної ради зроблений з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття та не підлягає скасуванню.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Згідно статті 3 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 №1317 затверджено Положення про медико-соціальну експертизу, яке визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Відповідно до пункту 15 Положення про медико-соціальну експертизу Комісії проводять своєчасно огляд (повторний огляд) осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за місцем їх проживання або лікування, у тому числі за місцем їх проживання або місцем перебування у закладах соціального захисту для бездомних осіб та центрах соціальної адаптації осіб, звільнених з місць позбавлення волі, за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після пред`явлення паспорта чи іншого документа, що засвідчує особу.

Згідно з пункту 17 Положення про медико-соціальну експертизу медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Відповідно до пункту 19 Положення про медико-соціальну експертизу Комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.

Пунктом 20 Положення про медико-соціальну експертизу визначено, що Комісія під час встановлення інвалідності керується Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики та Радою Федерації незалежних профспілок України.

Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджуються Кабінетом Міністрів України (ч.12 ст. 7 Закону № 2961-ІV).

Відповідно до пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Причинами інвалідності є:

загальне захворювання;

інвалідність з дитинства;

нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво чи інше ушкодження здоров`я);

професійне захворювання;

поранення, контузії, каліцтва, захворювання: одержані під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язані з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, що визнані такими згідно із законодавством, в районі воєнних дій на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю у бойових діях у мирний час; одержані під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди; одержані в районах бойових дій у період Великої Вітчизняної війни та від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння у повоєнний період, а також під час виконання робіт, пов`язаних з розмінуванням боєприпасів часів Великої Вітчизняної війни незалежно від часу їх виконання; одержані у неповнолітньому віці внаслідок воєнних дій громадянських і Великої Вітчизняної воєн та в повоєнний період; пов`язані з участю у бойових діях та перебуванням на території інших держав; пов`язані з виконанням службових обов`язків, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами; одержані внаслідок політичних репресій; пов`язані з виконанням обов`язків військової служби або службових обов`язків з охорони громадського порядку, боротьби із злочинністю та ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій; одержані під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 р. по 21 лютого 2014 р. за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (у Революції Гідності); поранення, контузії, каліцтва, одержані під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення;

захворювання: отримані під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях; пов`язані з впливом радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; одержані в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Держспецзв`язку.

Позивач стверджує, що відповідачем протиправно не визнано його інвалідом з дитинства ІІ групи до 18 років.

За змісту абз. 2 п. 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з п. 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що повнолітній особі час настання інвалідності до досягнення 18 років може бути визначений за документами лікувально-профілактичних закладів, які свідчать про проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів до 18 років за наявності даних, що підтверджують стійкий розлад функцій організму у зв`язку з фізичними, психічними, інтелектуальними та сенсорними порушеннями, зумовленими захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами. При цьому сам по собі причинний зв`язок інвалідності повнолітньої особи з хворобами, перенесеними у дитинстві, не є підставою для визнання особи інвалідом до 18 років.

З доданих до матеріалів позову медичних документів позивача встановлено, що висновком Житомирського обласного центру медико-соціальної експертизи Житомирської обласної ради № №1293/1 від 07.06.2017 року в зв`язку з відсутністю первинних медичних документів позивача з дитинства (крім амбулаторної картки за 1987 рік та виписки стаціонарного хворого) не може бути надано висновок про час настання інвалідності у віці до 18 років.

Судова колегія зауважує, що експертне рішення про можливі настання інвалідності виноситься виключно у випадках, коли висновки лікувально-профілактичних закладів про здоров`я хворого, ступінь функціональних порушень до настання 18-річного віку на час їх видачі відповідають положенням інструкції МОЗ України № 183 віл 07.04.2004 року "Про встановлення груп інвалідності". При проведенні експертизи дані про рішення комісії заносяться в додатки до акту огляду МСЕК, протокольний журнал та надається висновок про час надання інвалідності.

Як свідчать встановлені обставини справи та додані до матеріалів позову медичні документи позивача (витяг з медичної картки стаціонарного хворого за терміном лікування з 16 по 19 травня 1988 року (а.с.18, 84), медичної картки " 5110952 "Історія розвитку дитини" (а.с.19, 76)), підстав для встановлення факту наявності у ОСОБА_1 захворювання, які б викликали стійкий розлад функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем міг призводити до обмеження його життєдіяльності відповідачем не встановлено.

До того ж, як вбачається із вказаних документів, позивач направлявся для подальшого обстеження і підтвердження встановленого діагнозу "Функціональна кардіопатія з систолічним шумом СН-1 ступеня, Ознаки вродженої вади серця", однак медичних документів, які підтверджують цей діагноз до 18 років, а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції позивачем не надано.

Щодо довідки № 346 з лікувального закладу "Центр первинної медіко-санітарної допомоги" від 10.07.2017, згідно якої ОСОБА_1 перебував на "Д" обліку з 1987 року з приводу діагнозу "Кардіопатія СН-0, Вроджена вада серця", то судова колегія апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що остання не містить достатнього обсягу інформації, а ні про діагноз, а ні про перебіг захворювання.

Здійснюючи аналіз доводів апеляційної скарги позивача в розрізі встановлених обставин справи та наявних доказів, судова колегія дійшла до переконання, що заперечення позивача носять виключно суб`єктивний характер і відображають його особисте бачення належних дій відповідача у питанні визначення часу настання його інвалідності.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта та його посилання на документи з лікувально-профілактичних заходів, отриманих ним як після 18 років, так і до вказаного віку, оскільки наявна в них інформація не є достатньою для встановлення причинного зв`язку між фактом настання інвалідності та ймовірними хворобами перенесеними в дитинстві.

Слід також відзначити, що позивач не позбавлений можливості за умови подання додаткової документації про настання інвалідності до 18 років звернутися до Житомирського обласного центру медико-соціальної експертизи Житомирської обласної ради і відповідач може повернутися до розгляду питання про час настання інвалідності ОСОБА_1 .

Приведені в апеляційній скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

При цьому, доводи апеляційної скарги не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку. В даному випадку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено, в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано, в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано, та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено, які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а тому відповідно підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 23 грудня 2019 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Курко О. П.