Справа № 140/3126/19
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року ЛуцькСправа № 140/3126/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОЛИНЬСАПРОФОС», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Волинська регіональна філія ДП «Центр державного земельного кадастру», до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВОЛИНЬСАПРОФОС» (надалі - позивач, ТзОВ «ВОЛИНЬСАПРОФОС») звернулося в суд із позовом до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (надалі - відповідач, Держгеокадастр) про визнання протиправними та скасування: рішення, викладене у листі від 22 липня 2019 року №28-28-0.23-6271/2-19 щодо відмови у спростуванні висновку державної експертизи землевпорядної організації №661-19 від 28 березня 2019 року; висновку державної експертизи землевпорядної організації №661-19 від 28 березня 2019 року, яким оцінено негативно та не погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТзОВ «ВОЛИНЬСАПРОФОС» для видобування сапропелів, придатних для використання в якості добрив у сільському господарстві, за адресою: Синівська сільська рада Старовижівського району Волинської області, загальною площею 1,6543 га; зобов`язання прийняти висновок державної експертизи землевпорядної організації, яким позитивно оцінити та погодити розроблений ДП «Центр державного земельного кадастру» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТзОВ «ВОЛИНЬСАПРОФОС» для видобування сапропелів, придатних для використання в якості добрив у сільському господарстві, за адресою: Синівська сільська рада Старовижівського району Волинської області, загальною площею 1,6543 га, про що скласти відповідний висновок.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 березня 2019 року Держгеокадастром прийнято висновок державної експертизи землевпорядної організації № 661-19, яким негативно оцінено та не погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду позивачу для видобування сапропелів, придатних для використання в якості добрив у сільському господарстві, за адресою: Синівська сільська рада Старовижівського району Волинської області, загальною площею 1,6543 га у зв`язку з тим, що проект землеустрою розроблено з порушенням вимог частини четвертої статті 59 Земельного кодексу України.

Позивач 25 червня 2019 року направив до відповідача клопотання (заяву) № 39 про спростування висновку державної експертизи землевпорядної документації № 661-19 від 28 березня 2019 року.

Відповідач 22 липня 2019 року рішенням, яке оформлене листом № 28-28-0.23-6271/2-19, відмовив в спростуванні висновку державної експертизи землевпорядної документації №661-19 від 28 березня 2019 року.

Розпорядженням Волинської обласної державної адміністрації № 679 від 28 грудня 2017 року віднесено земельну ділянку земель водного фонду (відносно якої .дозволено розробити проект землеустрою) до категорії земель із цільовим призначенням - для видобування сапропелів, придатних для використання в якості добрив у сільському господарстві.

Відповідно до розпорядження Волинської обласної державної адміністрації проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТзОВ «ВОЛИНЬСАПРОФОС» для видобування сапропелів, придатних для використання в якості добрив у сільському господарстві, за адресою: Синівська сільська рада Старовижівського району Волинської області, загальною площею 1,6543 га передбачено віднесення земельної ділянки до земель промисловості.

Отже, на думку позивача, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТзОВ «ВОЛИНЬСАПРОФОС» для видобування сапропелів, придатних для використання в якості добрив у сільському господарстві, за адресою: Синівська сільська рада Старовижівського району Волинської області, загальною площею 1,6543 га розроблений відповідно до вимог чинного законодавства України та не порушує вимоги частини четвертої статті 59 Земельного кодексу України.

Крім того, позивач вважає, що частина четверта статті 59 Земельного кодексу України взагалі не підлягає застосуванню, адже земельна ділянка, що підлягає відведенню буде використовуватись не як водний об`єкт, а для потреб, пов`язаних із користуванням надрами.

З огляду на вищезазначене, позивач вважає рішення відповідача викладене у листі від 22 липня 2019 року № 28-28-0.23-6271/2-19 та висновок державної експертизи землевпорядної документації № 661-19 від 28 березня 2019 року є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Відповідно до ухвали судді від 28 жовтня 2019 року відкрито провадження у даній справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін.

Відповідач Держгеокадастр у відзиві на адміністративний позов від 18 листопада 2019 року пред`явлені позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що розпорядженням Волинської обласної державної адміністрації від 10 жовтня 2017 року за №515 (із змінами, внесеними розпорядженням від 28 грудня 2017 року №679) було дозволено ТзОВ «ВОЛИНЬСАПРОФОС» розробити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки державної власності орієнтовною площею 9 га (землі водного фонду) для видобування сапропелів, придатних для використання в якості добрив у сільському господарстві, розташованої за межами населених пунктів Синівської сільської ради (1,6543 га) та Соколищенської сільської ради (6,8811 га) Старовижівського району, в оренду на строк дії спеціального дозволу на користування надрами від 04.10.2016 № 6143.

Відповідно до частини четвертої статті 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.

На думку відповідача, з аналізу вищевказаної норми закону слідує, що до переліку цілей використання, відповідно до яких можуть передаватися земельні ділянки із земель водного фонду (цільового призначення) не входить - «для видобування сапропелів, придатних для використання в якості добрив у сільському господарстві». З таким цільовим призначенням не можуть надаватися у користування і земельні ділянки земель морського і річкового транспорту, до категорії яких можуть бути віднесені землі водного фонду.

Крім того, таке цільове призначення як «для видобування сапропелів, придатних для використання в якості добрив у сільському господарстві» взагалі не передбачено КВЦПЗ для земель будь-якої категорії.

Отже, Держгеокадастром правомірно надано негативний Висновок з підстав порушення вимог частини четвертої статті 59 ЗК України при розробленні вищевказаного Проекту землеустрою.

Разом з цим, відповідач вважає, що оскаржуваний лист відповідача від 22 липня 2019 року № 28-28-0.23-6271/2-19 не є рішенням суб`єкта владних повноважень, як зазначає позивач, в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, не є належною формою прийняття такого рішення. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд, зокрема у постановах від 29 січня 2019 року у справі № 824/332/17-а та від 04 лютого 2019 року у справі № 823/1121/16, досліджуючи правомірність оформлення рішень територіальних органів Держгеокадастру у формі листів. У постанові від 04 лютого 2019 року у справі № 823/1121/16 Верховний Суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, викладеного в листі від 12 квітня 2016 року №2762/6-16, з підстав того, що лист не є рішенням суб`єкта владних повноважень та не встановлює прав чи обов`язків.

З врахуванням викладеного, просить в задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив від 27 листопада 2019 року вих.№63 позивач підтримав доводи, викладені у позовній заяві та наголосив, що відповідно до статті 37 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» замовники або розробники об`єктів державної експертизи, заінтересовані у спростуванні висновків державної експертизи або їх окремих положень, подають обґрунтоване клопотання (заяву) про це до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, у місячний термін з дня отримання клопотання (заяви) розглядає його і за наявності підстав призначає проведення повторної державної експертизи.

22 липня 2019 року відповідачем прийнято рішення, яке оформлене листом № 28-28-0.23-6271/2-19 у якому зазначено, що відповідач не вбачає підстав для спростування висновку державної експертизи землевпорядної документації № 661-19 від 28 березня 2019 року. Вказане рішення, що оформлене у вигляді листа № 28-28-0.23-6271/2 19 від 22 липня 2019 року чітко визначає у тексті, що воно прийняте за результатами розгляду клопотання позивача щодо спростування висновку державної експертизи землевпорядної документації № 661-19 від 28 березня 2019 року.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що розпорядженням Волинської обласної державної адміністрації №515 від 10 жовтня 2017 року із внесеними змінами розпорядженням від 28 грудня 2017 року №679 дозволено ТзОВ «ВОЛИНЬСАПРОФОС» розробити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки державної власності орієнтовною площею 9 га (землі водного фонду) для видобування сапропелів, придатних для використання в якості добрив у сільському господарстві, розташованої за межами населених пунктів Синівської сільської ради (1,6543 га) та Соколищенської сільської ради (6,8811 га) Старовижівського району, в оренду на строк дії спеціального дозволу на користування надрами від 04 жовтня 2016 року № 6143.

03 листопада 2017 року між позивачем та Волинською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру» було укладено договір №608 про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населеного пункту Синівської сільської ради Старовижівського району Волинської області.

ТзОВ «ВОЛИНЬСАПРОФОС» для розроблення ДП «Центр державного земельного кадастру» вищевказаних проектів було надано усі вищезазначені документи та інформацію.

ДП «Центр державного земельного кадастру» в 2018 році було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТзОВ «ВОЛИНЬСАПРОФОС» для видобування сапропелів, придатних для використання в якості добрив у сільському господарстві, за адресою: Синівська сільська рада Старовижівського району Волинської області, загальною площею 1,6543 га.

ДП «Центр державного земельного кадастру» вернулась до Держгеокадастру із клопотанням про проведення обов`язкової первинної державної експертизи проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТзОВ «ВОЛИНЬСАПРОФОС» для видобування сапропелів, придатних для використання в якості добрив у сільському господарстві, за адресою: Синівська сільська рада Старовижівського району Волинської області, загальною площею 1,6543 га.

28 березня 2019 року відповідач прийняв висновок державної експертизи землевпорядної організації №661-19, яким негативно оцінено та не погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТзОВ «ВОЛИНЬСАПРОФОС» для видобування сапропелів, придатних для використання в якості добрив у сільському господарстві, за адресою: Синівська сільська рада Старовижівського району Волинської області, загальною площею 1,6543 га та зазначено, що проект землеустрою розроблено з порушенням вимог частини четвертої статті 59 Земельного кодексу України.

Не погоджуючись із висновком відповідача, ТзОВ «ВОЛИНЬСАПРОФОС» 25 червня 2019 року звернулось до відповідача із клопотанням щодо спростування висновків державної експертизи землевпорядної документації №38 і №39.

Відповідач рішенням від 22 липня 2019 року №28-28-0.23-6271/2-19, оформлене листом, не вбачав підстав для спростування висновків. Рішення вмотивоване тим, що за підсумковою оцінкою проекти землеустрою оцінюються негативно і не погоджуються, оскільки запропоноване цільове призначення земельних ділянок суперечить частині четвертій статті 59 Земельного кодексу України (громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера. водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки дня будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові, організаційні і фінансові основи здійснення державної експертизи землевпорядної документації та порядок її проведення визначає Закон України «Про державну експертизу землевпорядної документації» від 17 червня 2004 року № 1808-IV (далі - Закон № 1808-IV).

Згідно зі статтею 1 Закону № 1808-IV державна експертиза землевпорядної документації - це діяльність, метою якої є дослідження, перевірка, аналіз та оцінка об`єктів експертизи на предмет їх відповідності вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам, а також підготовка обґрунтованих висновків для прийняття рішень щодо об`єктів експертизи.

Об`єктами державної експертизи є документація із землеустрою та документація з оцінки земель, види яких визначені законом, а також матеріали і документація державного земельного кадастру (стаття 6 Закону № 1808-IV).

Статтею 32 Закону №1808-IV встановлено, що державна експертиза проводиться шляхом розгляду документації та матеріалів, а за необхідності - шляхом проведення обстежень у натурі (на місцевості).

При проведенні державної експертизи досліджуються, перевіряються, аналізуються та оцінюються:

- питання дотримання вимог законодавства та встановлених стандартів, норм і правил при прийнятті проектних рішень;

- відповідність передбачених документацією і матеріалами заходів завданням на проектування, вимогам раціонального використання та охорони земель, а також дотриманню законних прав та інтересів власників земельних ділянок та землекористувачів, держави і суспільства;

- еколого-економічна ефективність проектних рішень щодо запобігання їх негативного впливу на стан земельних ресурсів, суміжні земельні ділянки, ландшафт.

Відповідно до частини третьої статті 7 Закону № 1808-IV виконавцями державної експертизи є експерти, які працюють у складі спеціально уповноваженого органу виконавчої влади у сфері державної експертизи і мають високу кваліфікацію та спеціальні знання, а також висококваліфіковані спеціалісти або наукові працівники, які залучаються цими органами до її проведення відповідно до закону.

Підпунктом 49 пункту 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Держгеокадастр проводять в установленому законодавством порядку державну експертизу програм і проектів з питань землеустрою.

Із системного аналізу наведених правових норм вбачається, що проведення державної експертизи проекту землевпорядної документації є компетенцією Держгеокадастру; предметом експертизи є відповідність землевпорядної документації визначеним вимогам законодавства, стандартам, нормам та правилам.

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 35 Закону № 1808-IV результатом проведення державної експертизи є висновок державної експертизи. Висновки державної експертизи повинні містити оцінку допустимості та можливості прийняття рішення щодо об`єкта державної експертизи і враховувати соціально-економічні наслідки.

Організаційні засади і вимоги щодо проведення державної експертизи землевпорядної документації, ведення звітності у цій сфері визначає Методика проведення державної експертизи землевпорядної документації, затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 03 грудня 2004 року № 391 (далі - Методика № 391).

Згідно з положеннями пункту 3.5 Методики № 391 на заключній стадії проведення державної експертизи узагальнюються результати експертних досліджень, готується висновок державної експертизи щодо доцільності затвердження землевпорядної документації.

Висновок державної експертизи землевпорядної документації оформляється за типовою формою, встановленою Кабінетом Міністрів України відповідно до статті 18 Закону № 1808-IV.

Підготовлені висновки державної експертизи повинні зводитись до трьох можливих варіантів:

- землевпорядна документація в цілому відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно та погоджується (у разі необхідності погодження може обумовлюватися певними умовами щодо додаткового опрацювання окремих питань та внесення коректив, виконання яких не потребує суттєвих доробок);

- землевпорядна документація не в повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, повертається на доопрацювання;

- землевпорядна документація, яка не відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється негативно і не погоджується.

Оцінка землевпорядної документації у висновках державної експертизи (за одним із вказаних варіантів) є обов`язковою.

Таким чином, підсумки державної експертизи відображаються у висновку, в якому експерт вказує на виявлені недоліки (якщо такі мали місце), необхідність доопрацювання проекту землевпорядної документації (у разі наявності недоліків).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що проведення експертизи проекту землевпорядної документації та формулювання за її наслідками висновку, є виключною компетенцією Держгеокадастру.

Аналогічна позиція у схожих правовідносинах сформована Верховним Судом у постанові 31 жовтня 2018 року у справі №806/2642/16.

Статтею 37 Закону № 1808-IV встановлено, що замовники або розробники об`єктів державної експертизи, заінтересовані у спростуванні висновків державної експертизи або їх окремих положень, подають обґрунтоване клопотання (заяву) про це до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, у місячний термін з дня отримання клопотання (заяви) розглядає його і за наявності підстав призначає проведення повторної державної експертизи.

У разі спростування висновків державної експертизи, яку проводив центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, до проведення повторної державної експертизи залучаються незалежні експерти.

У разі відмови в розгляді заяви про спростування висновків державної експертизи або незгоди з висновками повторної державної експертизи замовники або розробники об`єктів державної експертизи мають право звернутися до суду.

Висновки державної експертизи можуть бути скасовані органом, який їх видав, у разі виявлення обставин, що могли вплинути на об`єктивність оцінки висновку.

Позитивні висновки повторної державної експертизи є підставою для прийняття відповідним органом рішення або реалізації заходів, передбачених об`єктами державної експертизи, крім випадків оскарження їх у судовому порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави суду дійти висновку, що заінтересовані особи, не згодні з висновком експертизи, мають подати обґрунтоване клопотання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, який відповідно до Закону уповноважений розглядати такі клопотання.

Право заінтересованих осіб на звернення до суду з позовом про скасування висновків державної експертизи може бути реалізоване лише у разі відмови центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин в розгляді заяви про спростування висновків державної експертизи чи окремих їх положень або незгоди з висновками повторної експертизи.

Як було встановлено, позивач 25 червня 2019 року звертався до відповідача з клопотанням щодо спростування висновків державної експертизи землевпорядної документації №38 і №39, як це прямо передбачено Законом України «Про державну експертизу землевпорядної документації». За результатами розгляду зазначених клопотань щодо спростування висновків державної експертизи землевпорядної документації від 28 березня 2019 року №660-19 та №661-19 Держгеокадастр не вбачав підстав для спростування висновків, про що листом «Про розгляд клопотань» від 22 липня 2019 року №28-28-0.23-6271/2-19 було повідомлено позивача.

Пунктом 9 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Держгеокадастр в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України та наказів Мінагрополітики видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.

Крім того, згідно з пунктом 108 Інструкції з діловодства у Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженої Наказом Держгеокадастру 03 серпня 2018 року № 123, накази видаються як рішення організаційно-розпорядчого характеру. За змістом управлінської дії накази видаються з основних питань діяльності Держгеокадастру, адміністративно-господарських, кадрових питань.

При цьому пунктом 154 вказаної Інструкції визначено, що службові листи складаються з метою обміну інформацією між установами як відповіді на виконання завдань, визначених в актах органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, дорученнях вищих посадових осіб, на запити, звернення, а також кореспонденцію Верховної Ради України, на виконання доручень установ вищого рівня, на запити інших установ, звернення громадян, запити на інформацію, а також як ініціативні та супровідні листи.

Отже, відповідно до положень вказаних нормативно-правових актів визначено, що за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності Держгеокадастру, останнім має видаватися відповідний наказ. При цьому листи складаються у разі надання відповіді на звернення громадян.

Таким чином, рішення про спростування висновків державної експертизи або про відмову в розгляді заяви про спростування висновків державної експертизи, повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу Держгеокадастру.

В межах даного адміністративного спору позивач звернувся до відповідача не із зверненням, а із відповідною заявою, за наслідками розгляду якої суб`єкт владних повноважень мав би прийняти відповідне управлінське рішення, в той час, як останній протиправно направив ТзОВ «ВОЛИНЬСАПРОФОС» відповідь у формі листа. Суд зазначає, що відсутність належним чином оформленого рішення Держгеокадастру у формі наказу, свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

Отже, наданий відповідачем лист від 22 липня 2019 року №28-28-0.23-6271/2-19, в якому Держгеокадастр повідомив позивача про відсутність підстав для спростування висновків, не може сприйматися судом як належна відмова в спростуванні висновків державної експертизи.

Відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України, без дотримання вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, що свідчить про допущення відповідачем як суб`єктом владних повноважень протиправної бездіяльності стосовно розгляду поданої позивачем заяви.

Аналогічна позиція у схожих правовідносинах сформована Верховним Судом у постанові 29 січня 2019 року у справі №824/332/17-а та від 04 лютого 2019 року у справі №823/1121/16.

Приписами частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, згідно Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень під дискреційними повноваженнями розуміються повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Водночас суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є саме зобов`язання відповідача належним чином розглянути питання щодо спростування висновків державної експертизи землевпорядної документації від 28 березня 2019 року №661-19 із прийняттям відповідного владного рішення.

При цьому, у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Держгеокадастру, викладеного в листі від 22 липня 2019 року №28-28-0.23-6271/2-19, належить відмовити, оскільки лист не є рішенням суб`єкта владних повноважень та не встановлює прав чи обов`язків.

Однак, також належить визнати протиправними дії Держгеокадастру щодо спростування висновків державної експертизи землевпорядної документації згідно з листом, а не шляхом прийняття наказу.

Оскільки, судом відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішення, викладене у листі від 22 липня 2019 року №28-28-0.23-6271/2-19 та висновку державної експертизи землевпорядної організації №661-19 від 28 березня 2019 року, тому до задоволення також не підлягають вимоги про зобов`язання відповідача прийняти висновок державної експертизи землевпорядної організації, яким позитивно оцінити та погодити розроблений ДП «Центр державного земельного кадастру» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТзОВ «ВОЛИНЬСАПРОФОС» для видобування сапропелів, придатних для використання в якості добрив у сільському господарстві, за адресою: Синівська сільська рада Старовижівського району Волинської області, загальною площею 1,6543 га, про що скласти відповідний висновок.

На підставі викладеного, враховуючи встановлені обставини справи та норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 6, 9, 242, 243, 245, 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Земельного кодексу України, Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру щодо відмови, згідно з листом від 22 липня 2019 року №28-28-0.23-6271/2-19, товариству з обмеженою відповідальністю «ВОЛИНЬСАПРОФОС» у спростуванні висновків державної експертизи землевпорядної документації від 28 березня 2019 року №661-19.

Зобов`язати Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру провести розгляд у встановленому законодавством порядку клопотання (заяву) товариства з обмеженою відповідальністю «ВОЛИНЬСАПРОФОС» від 25 червня 2019 року щодо спростування висновків державної експертизи землевпорядної документації №39, та прийняти за наслідками розгляду наказ.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (03151, місто Київ, вулиця Народного Ополчення, будинок 3, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОЛИНЬСАПРОФОС» (44478, Волинська область, Старовижівський район, село Шкроби, вул. Незалежності, будинок 38, ) 3 842 (три тисячі вісімсот сорок дві) гривні понесених витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк