Справа № 540/271/19
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2019 р.м. ОдесаСправа № 540/271/19
Головуючий в 1 інстанції: Пекний А.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Димерлія О.О.

- Коваля М.П.

За участю: секретаря - Іщенка В.О.

апелянта - ОСОБА_1

представника апелянта - Аль-Радбажі Ю.В.

представника апелянта - Верещка А.В.

представника апелянта - Суптелі А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Управління Служби безпеки України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Управління Служби безпеки України в Херсонській області про визнання незаконними та скасування наказів, визнання бездіяльності (дій) та протиправної діяльності, зобов`язання провести перерахунок та виплату грошового забезпечення, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом Служби безпеки України, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки голови СБУ від 18.01.2019 року №013 "Про зміни в штатах Служби безпеки України та організаційні заходи" в частині скорочення посади консультанта начальника управління (військове звання полковник); визнати незаконним і скасувати наказ тимчасово виконуючого обов`язки начальника УСБУ в Херсонській області від 29.01.2019 року №40-ос; визнати незаконним і скасувати наказ начальника УСБУ в Херсонській області від 12.02.2019 року №56-ос; визнати бездіяльність (дії) та протиправну діяльність Служби безпеки України та УСБУ в Херсонській області щодо видання незаконних та протиправних наказів від 18.01.2019 року №013, від 29.01.2019 року №40-ос, від 12.02.2019 року №56-ос; визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача-2 щодо не здійснення збільшення розміру грошового забезпечення під час видання наказу від 12.02.2019 року №56-ос у зв`язку з підвищенням розмірів грошового забезпечення військовослужбовців СБУ та зобов`язати УСБУ в Херсонській області провести перерахунок та виплатити грошове забезпечення з урахуванням збільшеного грошового забезпечення та встановлених позивачу надбавок і доплат з 01.01.2019 року по дату винесення судом рішення; стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. в рівних частинах по 25 000 грн. з кожного з відповідачів.

Оспорюючи наказ відповідача-1 від 18.01.2019 року №013 та дії по його прийняттю, позивач вважає, що він прийнятий з перевищенням повноважень та з порушенням вимог Законів України "Про Службу безпеки України", "Про загальну структуру і чисельність Служби безпеки України", Указу Президента України від 27.12.2005 року №1860/2005 "Питання Служби безпеки України", Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України у затвердженій Указом Президента України від 27.12.2007 року №1262/2007 новій редакції, Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої Наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 р. №772. Зокрема, позивач вказує, що цей наказ не містить підстав його прийняття; вказівки про внесення змін до штату УСБУ в Херсонській області, затвердженого в установленому порядку; без належного обґрунтування; без передбачених нормативно-правовими актами підстав для здійснення скорочення штатної чисельності або проведення організаційно-штатних змін; без дотримання внутрішньовідомчих наказів і інструкцій щодо порядку оформлення розпорядчих актів та здійснення організаційно-штатних заходів; без визначення виду і суті організаційно-штатних заходів, які відбуваються на його підставі та дат початку і закінчення здійснення таких заходів.

Щодо наказу УСБУ в Херсонській області від 12.02.2019 року №56-ос позивач зазначає, що його також прийнято з порушенням Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України у затвердженій Указом Президента України від 27.12.2007 року №1262/2007 новій редакції та Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої Наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 року №772. Так, позивача звільнено з посади та зараховано у розпорядження раніше, ніж видано сам наказ; в наказі не обґрунтовано необхідності застосування саме такого заходу, як зарахування позивача у розпорядження; перед прийняттям наказу позивачу не пропонувались вакантні посади і він не був попереджений про зміни у штаті Управління та можливе наступне звільнення; наказ не відповідає наказу відповідача-1 від 18.01.2019 року №013 в частині заходів, які слід вживати на його виконання. Також позивач вважає, що наказ прийнято з перевищенням повноважень, оскільки на його думку правом зарахування військовослужбовців у розпорядження відповідних начальників згідно із законодавством наділений виключно Голова Служби безпеки України.

Оскаржуючи наказ УСБУ в Херсонській області від 29.01.2019 року №40-ос, позивач вказує, що в ньому не зазначені підстави його прийняття та обґрунтування вважати позивача зарахованим у списки особового складу саме з 22.08.2015 року. Зазначає, що наразі триває процедура примусового виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23.03.2018 року у справі №821/3195/15-а, якою його поновлено в списках особового складу УСБУ в Херсонській області і на виконання якої начебто прийнято оскаржуваний наказ. Позивач вважає, що лише після примусового виконання згаданого судового рішення в частині поновлення позивача в списках особового складу можлива видача наказу про зарахування його до таких списків.

Щодо вимог про визнання протиправними дії (бездіяльність) відповідача-2 щодо не здійснення збільшення розміру грошового забезпечення під час видання наказу від 12.02.2019 року №56-ос у зв`язку з підвищенням розмірів грошового забезпечення військовослужбовців СБУ та зобов`язати УСБУ в Херсонській області провести перерахунок та виплатити грошове забезпечення з урахуванням збільшеного грошового забезпечення та встановлених позивачу надбавок і доплат з 01.01.2019 року по дату винесення судом рішення, позивач вказує, що на підставі Указу Президента України від 14.09.2018 року №283/2018 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 6 вересня 2018 року "Про пропозиції до проекту Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" по статтях, пов`язаних із забезпеченням національної безпеки і оборони України", постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" усім військовослужбовцям Служби безпеки України, проте крім позивача, збільшено з 01.01.2019 року грошове забезпечення. Фактично звільняючи наказом від 12.02.2019 року №56-ос позивача зі служби, відповідач-2 був зобов`язаний, на його думку, перерахувати і виплатити позивачу підвищене грошове забезпечення у відповідності із зазначеними Указом Президента України та постановою Кабінету Міністрів України.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що унаслідок протиправних дій, бездіяльності та рішень відповідачів йому завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, погіршенні стану здоров`я, витратам на лікування, втраті нормальних життєвих зв`язків. Позивач вважає, що відповідачі створюють штучні обставини для звільнення його зі служби, здійснюють перешкоди у проходженні ним військової служби, внаслідок чого позивач, зокрема, постійно і систематично змушений звертатись до суду за захистом своїх порушених прав. Обставини дій відповідачів і прийняті ними рішення носять принизливий для позивача характер, викликають негативне відношення до нього інших військовослужбовців. Спотворення відповідачами норм діючого законодавства у правозастосовчій практиці щодо позивача на протязі тривалого часу створюють певну ізоляцію позивача у суспільстві, змушують його постійно захищати свої права. Така поведінка відповідачів створює глибокі фізичні та душевні страждання, що, зокрема, призвело до необхідності звертатись за медичною допомогою; внаслідок протиправних дій відповідачів погіршились можливості реалізації свого права на нормальні умови проходження військової служби, кар`єрного росту та перспектив з урахуванням досвіду роботи і освіти.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ Управління Служби безпеки України в Херсонській області від 12 лютого 2019 року №56-ос. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Херсонській області щодо не вирішення питання про призначення ОСОБА_1 на рівну чи нижчу посаду у зв`язку з проведенням організаційних заходів відповідно до пунктів 44, 46, 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року №1262/2007. Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Херсонській області з урахуванням висновків суду вирішити відповідно до пунктів 44, 46, 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року №1262/2007 питання про призначення ОСОБА_1 на рівну чи нижчу посаду у зв`язку з проведенням організаційних заходів. Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 7 500 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Служби безпеки України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 960,5 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Також, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, Управління Служби безпеки України в Херсонській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення в частині задоволення позовних вимог і в цій частині ухвалити нове про відмову у позові.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом УСБУ в Херсонській області від 24.04.2018 року №231-ос полковника ОСОБА_1 призначено на посаду консультанта (полковник). Крім того, цим наказом встановлено полковнику ОСОБА_1 відповідно до Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затвердженої наказом Служби безпеки України від 23.01.2008 року №35/ДСК надбавку за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби у розмірі 95% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років; надбавку за оперативно-розшукову чи контррозвідувальну діяльність та інформаційне-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність у розмірі 50% посадового окладу; премійовано у розмірі 138% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років.

Наказом УСБУ в Херсонській області від 29.05.2018 року №294-ос у зв`язку із змінами у штаті призначено полковника ОСОБА_1 консультантом начальника управління (полковник) - зі збереженням раніше встановлених надбавок та премії.

Наказом від 18.01.2019 року №013 внесено, зокрема, згідно з додатком зміни в штати УСБУ в Херсонській області, затверджені наказом від 16.05.2017 року №027.

Наказом УСБУ в Херсонській області від 29.01.2019 року №40-ос вирішено вважати полковника ОСОБА_1 зарахованим до списків особового складу УСБУ в Херсонській області з 22.08.2015 року.

Наказом від 12.02.2019 року №56-ос на виконання наказу від 18.01.2019 року №013 згідно з підпунктом "б" пункту 48 (у зв`язку з проведенням організаційних заходів) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України зараховано у розпорядження начальника УСБУ в Херсонській області полковника Яригу О.В. по посаді консультанта начальника управління (полковник), звільнивши його з посади консультанта начальника управління (полковник). На період перебування у розпорядженні закріплено ОСОБА_1 за сектором архівного забезпечення та підпорядковано заступнику начальника УСБУ в Херсонській області.

Функціональні обов`язки Яриги О. В. затверджені розпорядженням від 20.02.2019 року №130дск.

Оцінюючи правомірність спірного наказу від 18.01.2019 року №013, суд першої інстанції правильно виходив з того, відповідно до ст.ст. 1, 4 Закону України від 25.03.1992 року №2229-XII "Про Службу безпеки України" Служба безпеки України - це державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України; Служба безпеки України підпорядкована Президенту України і підконтрольна Верховній Раді України. Правову основу діяльності Служби безпеки України становлять Конституція України, цей Закон та інші акти законодавства України, відповідні міжнародні правові акти, визнані Україною.

Згідно із ст.ст. 9, 10, 11, 13 Закону №2229-XII систему Служби безпеки України складають Центральне управління Служби безпеки України, підпорядковані йому регіональні органи, Служба безпеки Республіки Крим, органи військової контррозвідки, військові формування, а також навчальні, науково-дослідні та інші заклади Служби безпеки України.

Центральне управління Служби безпеки України, інші органи та установи, що входять у систему Служби безпеки України, є юридичними особами, мають печатку із зображенням державного герба України та своїм найменуванням, інші печатки і штампи, рахунки в банках, у тому числі валютні.

Центральне управління Служби безпеки України відповідає за стан державної безпеки, координує і контролює діяльність інших органів Служби безпеки України. До його складу входять апарат Голови Служби безпеки України та функціональні підрозділи: контррозвідки, військової контррозвідки, контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки, захисту національної державності, боротьби з корупцією і організованою злочинною діяльністю, інформаційно-аналітичний, оперативно-технічний, оперативного документування, слідчий, зв`язку, по роботі з особовим складом, адміністративно-господарський, фінансовий, військово-медичний та інші згідно з організаційною структурою Служби безпеки України. Центральне управління Служби безпеки України видає положення, накази, розпорядження, інструкції, дає вказівки, обов`язкові для виконання у системі Служби безпеки України. Зазначені акти не підлягають виконанню, якщо в них встановлюються не передбачені законодавством додаткові повноваження органів і співробітників Служби безпеки України або антиконституційні обмеження прав та свобод громадян.

З метою ефективного виконання своїх завдань Службою безпеки України створюються її регіональні органи: обласні управління Служби безпеки України, їх міжрайонні, районні та міські підрозділи, розміщення і територіальна компетенція яких можуть не збігатися з адміністративно-територіальним поділом України.

Керівництво всією діяльністю Служби безпеки України, її Центральним управлінням здійснює Голова Служби безпеки України. Голова Служби безпеки України призначається Верховною Радою України за поданням Президента України.

Частиною 2 статті 9 Закону №2229-XII установлено, що організаційна структура Служби безпеки України визначається Президентом України.

Крім того, Верховною Радою України 20.10.2005 року прийнято Закон України №3014-IV "Про загальну структуру і чисельність Служби безпеки України", статтею 1 якого затверджено таку загальну структуру Служби безпеки України: Центральне управління Служби безпеки України; підпорядковані йому регіональні органи; органи військової контррозвідки; навчальні, наукові, науково-дослідні та інші заклади, установи, організації і підприємства Служби безпеки України. Також передбачено, що організаційну структуру Служби безпеки України затверджує Президент України.

Статтею 2 вказаного Закону (у редакції Закону України від 09.04.2015 року №307-VIII), затверджено загальну чисельність Служби безпеки України у кількості 27000 осіб, в особливий період (крім періоду дії воєнного стану) - у кількості 31000 осіб, а на період дії воєнного стану - у кількості згідно з Мобілізаційним планом України на особливий період.

Указом Президента України від 27.12.2005 року №1860/2005 "Питання Служби безпеки України" (з наступними змінами і доповненнями) затверджено організаційну структуру Служби безпеки України.

Згідно із цим Указом структуру Служби безпеки України становлять: Центральне управління, до складу якого входять Апарат Голови Служби безпеки України, Головні управління, Центри, Управління, Відділи, Інспекції; Регіональні органи, у тому числі Управління Служби безпеки України в Херсонській області; Органи військової контррозвідки (формуються як структурні підрозділи Департаменту контррозвідки Центрального управління); Навчальні, наукові, науково-дослідні та інші заклади, установи, організації і підприємства; Антитерористичний центр при Службі безпеки України.

Отже, наведеними правовими нормами установлено, що Президент України здійснює повноваження щодо визначення загальної структури та загальної чисельності Служби безпеки України. Приписів щодо здійснення саме Президентом України повноважень з визначення структури і чисельності кожного окремого органу або підрозділу Служби безпеки України ці законодавчі норми не містять.

Відповідно до ст. 15 Закону №2229-XII начальники підрозділів Центрального управління Служби безпеки України: контррозвідки, військової контррозвідки, контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки, захисту національної державності, боротьби з корупцією і організованою злочинною діяльністю, інформаційно-аналітичного, оперативно-технічного, оперативного документування, слідчого, по роботі з особовим складом, а також начальники регіональних органів - обласних управлінь Служби безпеки України призначаються Президентом України за поданням Голови Служби безпеки України.

Порядок призначення інших посадових осіб Служби безпеки України визначається Головою Служби безпеки України.

Згідно із ст.ст. 19, 20, 27 Закону №2229-XII кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби. Порядок обліку кадрів Служби безпеки України затверджується Головою Служби безпеки України.

Умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками - військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством.

Держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України. Військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства. Право на пільги зберігається за військовослужбовцями Служби безпеки України, яких звільнено зі служби за віком, через хворобу або за вислугою років.

Таким чином, на співробітників-військовослужбовців Служби безпеки України, до яких відноситься і позивач, поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством.

Преамбулою та статтею 1 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом, зокрема, правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.

Відповідно до ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ст. 6 Закону №2232-XII військові посади (штатні посади, що підлягають заміщенню військовослужбовцями) і відповідні їм військові звання передбачаються у штатах (штатних розписах) військових частин, кораблів, органів військового управління, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів.

Співвідношення чисельності офіцерського складу за військовими званнями та граничні строки перебування осіб офіцерського складу на посадах у Збройних Силах України та інших військових формуваннях встановлюються відповідно Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями.

Порядок призначення на військові посади встановлюється Конституцією України, законами України, положеннями про проходження військової служби, про проходження громадянами України служби у військовому резерві.

Військові посадові особи - це військовослужбовці, які обіймають штатні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або які спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків згідно із законодавством. Військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули.

Згідно із ст.ст. 26, 40 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять кадрову військову службу, звільняються з військової служби на підставах: у мирний час - у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі; під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі.

Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Указом Президента України від 27.12.2007 року №1262/2007 затверджено в новій редакції Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України.

Згідно із п. 1 цього Положення, воно визначає порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України, виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період.

Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Службі безпеки України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Згідно із п.п. 41, 42, 43, 44, 46 Положення №1262/2007 перелік військових посад, що підлягають заміщенню особами вищого офіцерського складу у Службі безпеки України, затверджується Президентом України за поданням Голови Служби безпеки України, а посад інших військовослужбовців - Головою Служби безпеки України.

Військові посади, що підлягають заміщенню військовослужбовцями Служби безпеки України, і відповідні цим посадам військові звання визначаються спеціальними переліками та передбачаються в штатах. Окремі військові посади у мирний час (на умовах строкового трудового договору) можуть заміщатися цивільними особами у порядку, встановленому Головою Служби безпеки України.

Призначення на посади заступників Голови Служби безпеки України, начальників відповідних підрозділів Центрального управління згідно із законодавством, регіональних органів та ректора Національної академії Служби безпеки України здійснюється Президентом України за поданням Голови Служби безпеки України.

Військовослужбовці Служби безпеки України призначаються на штатні посади (крім випадків, передбачених цим Положенням) їх прямими начальниками в порядку, що встановлюється Головою Служби безпеки України.

Призначення військовослужбовців Служби безпеки України на посади та переміщення їх по службі здійснюється з додержанням таких вимог: а) військові посади офіцерського та рядового, сержантського і старшинського складу Служби безпеки України комплектуються відповідно особами офіцерського та особами рядового, сержантського і старшинського складу, які перебувають на військовій службі; б) у разі призначення на посади та в усіх випадках переміщення по службі військовослужбовців Служби безпеки України має забезпечуватись їх використання за основною або спорідненою спеціальністю чи з урахуванням набутого досвіду; в) переміщення по службі військовослужбовців Служби безпеки України здійснюється, як правило, без зарахування в розпорядження відповідних начальників (командирів). Призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні відповідних начальників (командирів), проводиться у можливо короткий строк і не пізніше строків, зазначених у пункті 48 цього Положення.

Переміщення по службі військовослужбовців Служби безпеки України здійснюється: а) на вищі посади - у порядку просування по службі; б) на рівні посади - в разі проведення планової заміни у місцевостях з установленими строками служби, службової потреби, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, для більш доцільного використання військовослужбовців - за рішенням прямих начальників (командирів), через сімейні обставини - на прохання військовослужбовця, а за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії; г) на нижчі посади - на підставах, передбачених пунктом 46 цього Положення.

Посада вважається вищою, якщо за нею передбачено вище військове звання, а за умови рівних військових звань - більший посадовий оклад, нижчою - якщо за цією посадою передбачено нижче військове звання, а за умови рівних звань - менший посадовий оклад. У разі якщо за посадою штатом (відповідним переліком) передбачено два військових звання або диференційований посадовий оклад, до уваги береться вище військове звання або вищий посадовий оклад.

Переміщення військовослужбовців Служби безпеки України з вищих посад на нижчі здійснюється, зокрема, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Переміщення військовослужбовців Служби безпеки України з вищих посад на нижчі здійснюється прямими начальниками в межах наданих їм прав щодо призначення на посади за умови, що немає можливості призначити військовослужбовця на рівну посаду у відповідному підрозділі (органі, закладі, установі).

Підпунктом "б" пункту 48 Положення №1262/2007 визначено, що зарахування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядження прямих начальників (командирів), а за рішенням Голови Служби безпеки України - у розпорядження його першого заступника чи заступника, начальника (командира) іншого функціонального підрозділу Центрального управління, органу, закладу, установи Служби безпеки України або штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України допускається у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів (зміна організаційно-штатної побудови, передислокація, перерозподіл функціональних обов`язків та наявних сил у зв`язку зі зміною покладених завдань, здійснення планових та позапланових переміщень військовослужбовців по службі у зв`язку з проведенням загальної ротації кадрів, прийняття Головою Служби безпеки України управлінських рішень щодо переміщення військовослужбовців для здійснення оперативно-службової діяльності на окремих напрямах та підвищення її ефективності) - до 3 місяців.

Пункт 63 цього ж Положення передбачає, що особи офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу, звільняються з військової служби, зокрема, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі.

Наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 року №772, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31.12.2008 року за №1323/16014, затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України.

Згідно із п.п. 1.2, 1.3 Інструкції застосування вимог Положення до військовослужбовців здійснюється рішеннями начальників, яким надано таке право Положенням і наказами Служби безпеки України. Ці рішення оформляються наказами по особовому складу, які підписуються керівництвом Служби безпеки України або керівниками підрозділів Центрального управління, регіональних органів, органів військової контррозвідки, навчальних, наукових, науково-дослідних та інших закладів, установ Служби безпеки України та Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України. У разі тимчасової відсутності зазначених начальників рішення з питань проходження військової служби приймаються особами, на яких покладено або за якими посадовими обов`язками передбачено тимчасове виконання обов`язків за цими посадами.

На військовослужбовців, які подаються до присвоєння військового звання (пониження у військовому званні, позбавлення військового звання, поновлення у військовому званні), призначення на посади (крім призначення на рівні посади без зміни профілю службової діяльності) або звільнення з військової служби, в органах, підрозділах, закладах, установах Служби безпеки України оформляються подання на бланках (додатки 1 - 5 до цієї Інструкції), які підписуються їх прямими начальниками та направляються в порядку підпорядкування через підрозділи кадрового забезпечення для прийняття рішення начальниками, зазначеними в пункті 1.2 цієї Інструкції. Зазначені подання готуються підрозділами, в яких проходять військову службу вказані військовослужбовці (крім подань до призначення на посади в інші органи, підрозділи, заклади, установи та їх структурні підрозділи, які готуються цими органами, підрозділами, закладами, установами та їх структурними підрозділами за погодженням з прямими начальниками військовослужбовців). Організаційно-методичне забезпечення їх підготовки здійснює Управління роботи з особовим складом.

Переміщення військовослужбовців на рівні посади (до заступника начальника відділу включно) в межах органу, підрозділу, закладу, установи Служби безпеки України без зміни профілю службової діяльності здійснюється на підставі рапортів, погоджених прямим начальником, до повноважень якого віднесено призначення військовослужбовців на посади, які вони займатимуть.

Призначення військовослужбовця, який перебуває у розпорядженні відповідного начальника, здійснюється на підставі подання до призначення (додаток 4 до цієї Інструкції).

Подання, за якими приймаються рішення керівництвом Служби безпеки України, підписуються керівниками органів, підрозділів, закладів, установ, а в департаментах Центрального управління Служби безпеки України - начальниками відповідних самостійних підрозділів. Якщо за результатами службового розслідування уповноваженою посадовою особою в межах її компетенції прийнято рішення про пониження у військовому званні, позбавлення військового звання чи поновлення у військовому званні, підготовка відповідних подань не здійснюється.

Безпосередні начальники, яким не надано право підпису подання із зазначених питань, можуть порушувати клопотання про це шляхом подання рапорту в порядку підпорядкування.

Згідно із п.п.4.1, 4.3 Інструкції військовослужбовці Служби безпеки України призначаються на штатні посади, які передбачені в Службі безпеки України та затверджені відповідними нормативно-правовими актами. Переміщення по службі військовослужбовців Служби безпеки України здійснюється на підставі оформленого відповідного подання (додаток 4 до цієї Інструкції). Прийняття та здавання посади здійснюється у порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України.

Призначення військовослужбовців на штатні посади з урахуванням вимог пункту 43 Положення здійснюється: на керівні посади від начальника відділу, завідувача кафедри, їм рівних і вище (крім випадків, коли законодавством України встановлений інший порядок призначення на посади) - наказами Голови Служби безпеки України; на інші посади - наказами заступників Голови Служби безпеки України або начальників органів, підрозділів, закладів, установ, яким надано право видання наказів по особовому складу.

Пунктом 4.9 Інструкції установлено, що зарахування військовослужбовців у розпорядження відповідних начальників (пункт 48 Положення) - це визначення їх тимчасового службово-посадового становища, коли вони проходять військову службу у підпорядкуванні відповідних начальників, але без призначення на конкретні посади.

Зарахування у розпорядження відповідних начальників проводиться наказами по особовому складу з обов`язковим визначенням дати початку та закінчення терміну розпорядження та доводиться до відома військовослужбовців, які зараховані в зазначене розпорядження, під особистий підпис їх начальниками в установленому порядку. У розпорядження Голови Служби безпеки України зараховуються лише начальники органів, закладів, установ та підрозділів Центрального управління, які призначаються та звільняються з посад Президентом України за поданням Голови Служби безпеки України. Інші начальники з числа зазначених осіб зараховуються у розпорядження заступників Голови Служби безпеки України відповідно до розподілу функціональних обов`язків. На підставі цих наказів підрозділи кадрового забезпечення вчиняють відповідні записи в облікових документах таких військовослужбовців.

Пунктом 4.10 Інструкції передбачено, що зарахування військовослужбовців у розпорядження прямих начальників у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів (підпункт "б" пункту 48 Положення) здійснюється за рішенням Голови Служби безпеки України на підставі мотивованих рапортів відповідних начальників у разі звільнення їх з посад у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням у Службі безпеки України або її органах, підрозділах, закладах, установах інших організаційних заходів. При проведенні організаційно-штатних змін, унаслідок яких передбачається скорочення посад військовослужбовців, разом з організаційно-штатними пропозиціями подаються в установленому порядку пропозиції щодо подальшого використання військовослужбовців, посади яких скорочуватимуться.

Отже, цими нормативно-правовими актами визначено порядок і умови прийняття на військову службу в органах Служби безпеки України, призначення та звільнення з посад військовослужбовців, а також визначені підстави зарахування військовослужбовців у розпорядження. До таких підстав відноситься скорочення штатів або проведення інших організаційних заходів.

За змістом ст.ст. 9, 10, 11, 13 Закону №2229-XII, розділу IV Положення №1262/2007, розділів І, IV Інструкції прийняття рішення про проведення організаційно-штатних заходів щодо упорядкування, скорочення, введення, зміни посад офіцерського складу відноситься до компетенції та повноважень Голови Служби безпеки України.

Вказані норми кореспондуються із положеннями Закону №2229-XII, Закону №3014-IV та Указу Президента України від 27.12.2005 року №1860/2005.

Наказ від 18.01.2019 року №013 за своєю суттю не є нормативним актом чи актом індивідуальної дії, який би стосувався прав, обов`язків чи інтересів позивача, а є внутрішнім розпорядчим актом державного органу, яким він самостійно визначає свою організаційну структуру в межах наданих повноважень.

У звязку із чим судом першої інстанції вірно зазначено, що правовідносини між позивачем та відповідачами виникають саме щодо проходження ним військової служби (прийняття, звільнення з військової служби, призначення чи звільнення з військових посад), а зміст цих правовідносин складає суть військової служби як сукупності прав і обов`язків військовослужбовця з виконання свого військового обов`язку та кореспондуючих ним прав і обов`язків начальників (командирів) у сфері забезпечення завдань і мети діяльності відповідних військових формувань та інших правоохоронних органів і пов`язаної з цим організації проходження військовослужбовцями військової служби.

При цьому окремий військовослужбовець не є учасником правовідносин щодо визначення (зміни), упорядкування структурної побудови органів, установ, закладів, підрозділів Служби безпеки України, визначення їх чисельності, тощо.

Натомість він є учасником правовідносин, які виникають між ним та відповідачами унаслідок реалізації ними власних повноважень щодо визначення, упорядкування структурної побудови органів, установ, закладів, підрозділів Служби безпеки України, визначення їх чисельності, проведення організаційно-штатних змін.

Такі правовідносини виникають з прийнятих відповідачами актів індивідуального характеру щодо позивача, до яких оскаржений наказ від 18.01.2019 року №013 не відноситься.

При цьому, Законами України "Про Службу безпеки України", "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими, затвердженим Указом Президента України від 27.12.2007 року №1262/2007 Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженою наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 року №772 Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України детально урегульовані правовідносини щодо проходження служби військовослужбовцями Служби безпеки України, установлені гарантії прав військовослужбовців і порядок їх реалізації, у тому числі й щодо незаконного звільнення і у випадках проведення організаційно-штатних змін.

З урахуванням вищевикладеного, окремі недоліки процедури прийняття оскарженого наказу від 18.01.2019 року №013, на які посилається позивач, не встановлюють його протиправний характер в межах розгляду даної справи, оскільки матимуть юридичну силу для розгляду спору щодо правомірності (підставності) звільнення позивача з військової служби. Однак така подія ще не відбулась, а адміністративний суд не уповноважений розглядати спори щодо можливих порушень прав позивача з боку відповідачів, які ще не мали місця.

Вказане кореспондується із правовими висновками Верховного Суду України у постанові від 01 червня 2010 року (справа №21-300во10).

Разом з цим, прийнятий наказ від 18.01.2019 року №013 хоча і має наслідком скорочення посади, яку обіймає позивач, однак не є актом, на підставі якого позивача звільнено зі служби (припинено відносини публічної служби). Реалізація цього наказу полягає у прийнятті уповноваженими суб`єктами індивідуальних актів стосовно позивача, при цьому такими суб`єктами мають виконуватись приписи законодавства щодо недопущення безпідставного (необґрунтованого) звільнення позивача. Однак такі акти не є предметом даного спору.

За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 розділу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21 грудня 2010 року).

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оспорюваний наказ від 18.01.2019 року №013 в частині внесення змін до штату УСБУ в Херсонській області не порушує права позивача на проходження військової служби. На відповідачів в ході реалізації цього наказу покладено обов`язок вирішити питання про подальше використання позивача на військовій службі шляхом переміщення або призначення на іншу посаду, що повинно забезпечити реалізацію установлених законодавством гарантій захисту прав військовослужбовця від незаконного звільнення. Поряд з цим, означені дії відповідачів не мають значення для вирішення даного спору, оскільки не передували прийняттю оскарженого наказу і не були та не являються складовою частиною процедури його прийняття.

Разом з цим, згідно правових висновків Верховного Суду у спорах з подібними правовідносинами, які викладені в постановах 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц та від 16 січня 2019 року справа №826/19326/16, не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. При цьому, правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

За таких обставин та правового регулювання у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним і скасування наказу голови Служби безпеки України від 18.01.2019р. №013, а також визнання протиправними дій, бездіяльності відповідачів щодо його прийняття слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним і скасування наказу начальника УСБУ в Херсонській області від 12.02.2019 року №56-ос, суд першої інстанції вірно враховано, що цим наказом вирішено питання про зарахування ОСОБА_1 по посаді консультанта начальника Управління, звільнивши його з посади консультанта начальника Управління. Підставою прийняття наказу указано наказ голови Служби безпеки України від 18.01.2019 року №013, Положення, п.4.9 Інструкції №772.

Пункт 48 Положення передбачає, зокрема, що зарахування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядження прямих начальників (командирів), а за рішенням Голови Служби безпеки України - у розпорядження начальника (командира) іншого органу Служби безпеки України допускається у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів (зміна організаційно-штатної побудови, передислокація, перерозподіл функціональних обов`язків та наявних сил у зв`язку зі зміною покладених завдань, здійснення планових та позапланових переміщень військовослужбовців по службі у зв`язку з проведенням загальної ротації кадрів, прийняття Головою Служби безпеки України управлінських рішень щодо переміщення військовослужбовців для здійснення оперативно-службової діяльності на окремих напрямах та підвищення її ефективності) - до 3 місяців (підпункт "б" пункту 48 Положення).

Військовослужбовці Служби безпеки України звільняються з посад та зараховуються в розпорядження наказами по особовому складу начальників (командирів), які мають право призначення на ці посади.

Позивача наказом начальника УСБУ в Херсонській області №231-ос від 24.04.2018 року призначено на посаду консультанта, а наказом начальника УСБУ в Херсонській області №294-ос від 29.05.2018 року - перепризначено на посаду консультанта начальника Управління у зв`язку із введенням в дію наказом Центрального управління Служби безпеки України №380/ДСК від 12.03.2018 року нових переліків посад військовослужбовців та правил прирівняння посад.

З огляду на вказаний Перелік, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ураховуючи приписи п.п.11, 42 - 44, 46 Положення, п.п. 1.2, 4.1, 4.3 Інструкції, з травня 2018 року правом призначення/звільнення позивача на посаду наділений саме начальник Управління. Відтак, він має повноваження і на видачу наказів про звільнення позивача з посади та зарахування у розпорядження.

Згідно п.4.9 Інструкції №772, зарахування військовослужбовців у розпорядження відповідних начальників (пункт 48 Положення) - це визначення їх тимчасового службово-посадового становища, коли вони проходять військову службу у підпорядкуванні відповідних начальників, але без призначення на конкретні посади. Зарахування у розпорядження відповідних начальників проводиться наказами по особовому складу з обов`язковим визначенням дати початку та закінчення терміну розпорядження та доводиться до відома військовослужбовців, які зараховані в зазначене розпорядження, під особистий підпис їх начальниками в установленому порядку.

Разом з цим, п.4.10 Інструкції 772, норма якої є спеціальною по відношенню до норми п.4.9, передбачено, що зарахування військовослужбовців у розпорядження прямих начальників у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів (підпункт "б" пункту 48 Положення) здійснюється за рішенням Голови Служби безпеки України на підставі мотивованих рапортів відповідних начальників у разі звільнення їх з посад у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням у Службі безпеки України або її органах, підрозділах, закладах, установах інших організаційних заходів. При проведенні організаційно-штатних змін, унаслідок яких передбачається скорочення посад військовослужбовців, разом з організаційно-штатними пропозиціями подаються в установленому порядку пропозиції щодо подальшого використання військовослужбовців, посади яких скорочуватимуться.

Таким чином, у разі скорочення штату або проведення організаційних заходів (як у даному випадку), передумовою для видачі відповідним начальником наказу про звільнення військовослужбовця з посади і зарахування його у розпорядження є рішення Голови Служби безпеки України. Тобто Голова Служби безпеки України при здійсненні (реалізації) організаційних заходів вправі визначити таке правове становище військовослужбовця, посада якого скорочується, як зарахування його у розпорядження відповідного начальника (командира). У свою чергу, підставою для такого рішення Голови Служби безпеки України повинні бути пропозиції щодо подальшого використання військовослужбовців, посади яких скорочуватимуться та мотивований рапорт відповідного начальника. І лише якщо Голова Служби безпеки України прийняв рішення про необхідність зарахування військовослужбовця у розпорядження, начальник (командир) вправі прийняти наказ про звільнення такого військовослужбовця з посади і зарахування його у розпорядження.

Також, норми п.48 Положення, п.п.4.9, 4.10 Інструкції №772 не містять винятків із загального правила, яке викладено вище.

У даному випадку відповідачами усупереч установленого ст.ст. 44, 77, 79, 80 КАС України обов`язку не надано до суду доказів подачі відповідачем-2 до Служби безпеки України пропозицій щодо подальшого використання військовослужбовців, посади яких скорочуватимуться, мотивованого рапорту про необхідність зарахування у розпорядження таких військовослужбовців та прийняття Головою Служби безпеки України управлінських рішень з цього приводу.

Наказ №013 від 18.01.2019 року не містить в собі рішення Голови Служби безпеки України про необхідність у зв`язку із здійснюваними організаційними заходами зарахування у розпорядження конкретно позивача.

Разом з цим, судом першої інстанції вірно враховано, що згідно із п.п. б, в п. 43 Положення військовослужбовці Служби безпеки України призначаються на штатні посади (крім випадків, передбачених цим Положенням) їх прямими начальниками в порядку, що встановлюється Головою Служби безпеки України.

Призначення військовослужбовців Служби безпеки України на посади та переміщення їх по службі здійснюється з додержанням таких вимог: у разі призначення на посади та в усіх випадках переміщення по службі військовослужбовців Служби безпеки України має забезпечуватись їх використання за основною або спорідненою спеціальністю чи з урахуванням набутого досвіду; переміщення по службі військовослужбовців Служби безпеки України здійснюється, як правило, без зарахування в розпорядження відповідних начальників (командирів). Призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні відповідних начальників (командирів), проводиться у можливо короткий строк і не пізніше строків, зазначених у пункті 48 цього Положення.

Підстави переміщення по службі військовослужбовців Служби безпеки України визначені п.44 Положення, відповідно до п.п. б, г якого переміщення по службі військовослужбовців Служби безпеки України здійснюється: на рівні посади - в разі проведення планової заміни у місцевостях з установленими строками служби, службової потреби, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, для більш доцільного використання військовослужбовців - за рішенням прямих начальників (командирів), через сімейні обставини - на прохання військовослужбовця, а за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії; на нижчі посади - на підставах, передбачених пунктом 46 цього Положення.

Разом з цим, п. 46 Положення передбачає, що переміщення військовослужбовців Служби безпеки України з вищих посад на нижчі здійснюється, зокрема, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Переміщення військовослужбовців Служби безпеки України з вищих посад на нижчі згідно з підпунктами "а", "б", "в" і "д" цього пункту здійснюється прямими начальниками в межах наданих їм прав щодо призначення на посади за умови, що немає можливості призначити військовослужбовця на рівну посаду у відповідному підрозділі (органі, закладі, установі).

Військовослужбовці Служби безпеки України, переміщені з вищих посад на нижчі, надалі можуть просуватися по службі з урахуванням вимог цього Положення, стану здоров`я, а понижені у посаді в порядку дисциплінарного стягнення, крім того, - після зняття дисциплінарного стягнення. Військовослужбовці Служби безпеки України, які переміщені на нижчі посади у зв`язку із скороченням штатів і відповідають вимогам для заміщення посад, рівних їх попереднім посадам, користуються переважним правом просування по службі.

Аналізуючи ці правові норми у сукупності із нормами п.48 Положення та п.п.4.9, 4.10 Інструкції №772, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підставою для переміщення військовослужбовця на рівну або нижчу посаду є скорочення штатів або проведення організаційних заходів. За загальним приписом, установленим цими правовими нормами, переміщення військовослужбовців здійснюється, як правило, без зарахування їх у розпорядження. Підставою для зарахування у розпорядження є рішення Голови Служби безпеки України. Відтак, у разі відсутності відповідного рішення Голови Служби безпеки України та у зв`язку із проведенням організаційних заходів єдиним альтернативним варіантом поведінки відповідача-2 в даному випадку є вжиття заходів щодо переміщення/перепризначення позивача на рівну або нижчу посаду в межах наданих йому прав.

Однак рішення Головою Служби безпеки України щодо необхідності зарахування позивача у розпорядження не приймалось, як і не надавалось йому відповідачем-2 передбачених законодавством документів, які повинні бути підставою для прийняття такого рішення.

Тому, у відповідача-2 не було правових і фактичних підстав саме для звільнення позивача з посади у зв`язку із здійсненням організаційних заходів та зарахування його у своє розпорядження.

Натомість відповідач як особа, яка наділена правом призначати позивача на посаду, був уповноважений та навіть обтяжений обов`язком вчинити дії щодо виконання приписів п.п. 44, 46, 48 Положення та призначити позивача на рівну або нижчу посаду у зв`язку із проведенням організаційних заходів.

Таких дій не вчинено, та навпаки, без достатніх правових і фактичних підстав прийнято наказ від 12.02.2019 року №56-ос про звільнення позивача з посади.

Разом з цим, відповідач-2 ні під час розробки відповідних організаційно-штатних пропозицій, ані після введення їх в дію, не вжив заходів щодо повідомлення позивача про такі зміни, про наявність вакантних посад, на які останній міг бути призначений, натомість призначив і вчинив спрямовані на призначення інших осіб на наявні вакантні посади дії ще до моменту ознайомлення позивача із змінами у штаті УСБУ в Херсонській області.

У зв`язку із чим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач-2 допустив протиправну бездіяльність щодо непризначення позивача на рівну або нижчу посаду та прийняв хоча і в межах повноважень, але не на підставі та не у спосіб, які визначені законодавством України оскаржуваний наказ від 12.02.2019 року №56-ос, який за встановлених обставин також є протиправним.

Отже, у цій частині позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Водночас, судом першої інстанції правильно враховано, що згідно із ч.1 ст.2, ч.2 ст.5, ст.6, ст.9 , ст.242, ст.245 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У даному випадку одне лише визнання протиправними наказу від 12.02.2019 року №56-ос та бездіяльності відповідача-2 щодо не призначення позивача на рівну або нижчу посаду не забезпечить ефективного захисту прав позивача, гарантованих ст. 43 Конституції України та Законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", які порушені відповідачем-2, а також це не буде в повній мірі відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному КАС України.

У зв`язку із чим, суд першої інстанції вірно вбачав підстави для виходу за межі позовних вимог та покладення на відповідача-2 обов`язку усунути порушення прав позивача. Разом з цим, повноваження відповідача-2 щодо призначення осіб на військові посади за своєю сутністю є дискреційними, тобто відповідач-2 наділений повним правом обирати, на яку конкретно посаду слід призначити позивача. При цьому відповідач-2 не обмежений у праві при відсутності вакантних посад зарахувати позивача у своє розпорядження, але при умові дотримання приписів п.48 Положення та п.п.4.9, 4.10 Інструкції №772.

Відтак з урахуванням приписів ч.2 ст.245 КАС України на відповідача слід покласти обов`язок вирішити з урахуванням вищевикладених висновків суду та у відповідності із пунктами 44, 46, 48 Положення питання про призначення позивача на рівну чи нижчу посаду у зв`язку з проведенням організаційних заходів.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним і скасування наказу начальника УСБУ в Херсонській області від 29.01.2019 року №40-ос та визнання протиправними дій, діяльності, бездіяльності при його прийнятті, суд першої інстанції вірно враховано, що вказаним наказом полковника ОСОБА_1 наказано вважати зарахованим до списків особового складу УСБУ в Херсонській області з 22.08.2015 року.

Зі змісту вказаного наказу вбачається, що його прийнято на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23.03.2018 року у справі №821/3195/15-а та з урахуванням наказу голови Служби безпеки України від 04.04.2018 року №424-ос.

Разом з цим, наказ голови Служби безпеки України від 04.04.2018 року №424-ос також прийнятий на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23.03.2018 року у справі №821/3195/15-а і ним скасовані наказ Голови Служби безпеки України від 22.08.2015 року №810-ос про звільнення полковника ОСОБА_1 з військової служби в запас Збройних Сил України та наказ начальника УСБУ в Херсонській області від 08.09.2015 року №624-ос про виключення зі списків особового складу полковника ОСОБА_1 .

Згідно постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23.03.2018 року у справі №821/3195/15-а, судом визнані протиправними і скасовані наказ Голови Служби безпеки України від 22.08.2015 року №810-ос та наказ начальника УСБУ в Херсонській області від 08.09.2015 року №624-ос, а також поновлено ОСОБА_1 на військовій службі з 22.08.2015 року та поновлено його в списках особового складу УСБУ в Херсонській області. Постанова набрала законної сили.

Відповідно до ст.ст. 370, 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

У разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом. Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За змістом ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу, відповідно до якої учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім того, ст. 383 КАС України установлено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Заяву може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

Заява підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Таким чином, зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

З матеріалів справи видно, що єдиним змістом та сутністю оскарженого наказу від 29.01.2019р. №40-ос є виконання судового рішення, ухваленого в іншій адміністративній справі, яке набрало законної сили.

Аналогічно і обґрунтування позовної вимоги щодо визнання протиправним цього наказу фактично полягає у запереченні належного виконання рішення суду в іншій справі.

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку ст.383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов. Відтак, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем обрано неналежний спосіб судового захисту свого права, яке він вважає порушеним, а специфіка правового регулювання правовідносин, що складається у процесі виконання судових рішень, встановлення та здійснення судового контролю за виконанням судових рішень не дозволяє суду обрати інший, належний спосіб захисту такого права.

За таких обставин у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій (бездіяльності) щодо не збільшення розміру грошового забезпечення позивача з 01.01.2019 року та зобов`язання відповідача-2 здійснити перерахунок і виплату підвищеного грошового забезпечення, судом першої інстанції вірно враховано, що вказані вимоги позивач обґрунтовує тим, що військовослужбовцям Служби безпеки України, крім позивача, на підставі Указу Президента України від 14.09.2018 року №283/2018 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 6 вересня 2018 року "Про пропозиції до проекту Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" по статтях, пов`язаних із забезпеченням національної безпеки і оборони України", постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" збільшено з 01.01.2019 року грошове забезпечення.

Водночас, судом першої інстанції вірно зазначено, що Указом Президента України від 14.09.2018 року №283/2018 уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 6 вересня 2018 року "Про пропозиції до проекту Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" по статтях, пов`язаних із забезпеченням національної безпеки і оборони України", яким було запропоновано Кабінету Міністрів України передбачити у проекті Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" видатки на забезпечення національної безпеки і оборони України, в тому числі і на підвищення грошового забезпечення військовослужбовцям Служби безпеки України.

Однак Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" не установлено виплати військовослужбовцям Служби безпеки України підвищеного грошового забезпечення.

Разом з цим, ст.ст. 18, 30 Закону України "Про Службу безпеки України" установлено, що фінансування, матеріально-технічне та соціально-побутове забезпечення Служби безпеки України здійснюється Кабінетом Міністрів України у порядку, визначеному Верховною Радою України, за рахунок коштів державного бюджету України.

Форми та розміри грошового забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України встановлюються законодавством і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Служби безпеки України якісним складом військовослужбовців, враховувати характер, умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Умови та оплата праці працівників Служби безпеки України визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", якою у п. 1, зокрема, затверджені схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Служби безпеки згідно з додатком 4; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14; додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу в розмірах згідно з додатком 15; розміри надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу згідно з додатком 16.

Крім того, п.п. 2 - 4 ПКМУ №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу вирішено здійснювати в порядку, що затверджується, зокрема, Службою безпеки України. Установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Пунктами 4, 8 прикінцевих положень Закону України від 23.11.2018р. № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" установлено, що норми частини дванадцятої статті 29 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"; статей 11 і 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України з урахуванням наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів. У 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.

Пунктом 5 ПКМУ №704 керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надано право установлювати: посадові оклади військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу, посади яких не передбачені цією постановою, у розмірах, визначених затвердженими цією постановою схемами, згідно з додатками 1 - 11 за аналогічними посадами; посадові оклади заступникам керівників структурних підрозділів, посади яких не передбачені цією постановою, на 1 - 5 відсотків нижче від посадового окладу відповідного керівника; надбавку за особливості проходження служби військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) та особам рядового і начальницького складу в розмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років. здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення; надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Крім того, на виконання ПКМУ №704 Центральним управлінням Служби безпеки України прийнято наказ від 10.04.2018 року №515/ДСК, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.04.2018 року за №512/31964, яким затверджено Інструкцію про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України.

Приписи Інструкції кореспондуються із правилами ПКМУ №704.

Так, згідно ПКМУ №704, грошове забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

При цьому за змістом нормативно-правового акту, розміри і підстави виплати таких складових грошового забезпечення, як посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років безпосередньо установлені законодавством і не залежать від волевиявлення начальника (командира) на відміну від інших щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, установлення яких конкретному військовослужбовцю належить до повноважень відповідного начальника (командира).

Крім того, наказом Центрального управління Служби безпеки України від 10.05.2018 року №765/ДСК (яка втратила чинність згідно з наказом від 14.02.2019 року №245/ДСК), запроваджено з 01.03.2018 року нові умови грошового забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України відповідно до ПКМУ №704 та Інструкції №515/ДСК.

Так, відповідно до вказаних актів, позивачу визначено 43 тарифний розряд, посадовий оклад, оклад за військовим званням та надбавку за вислугу років, а також наказом від 19.06.2018 року №355-ос установлено премію у розмірі 10% посадового окладу.

Ці обставини підтверджуються витягом з наказу УСБУ в Херсонській області від 19.06.2018 року №355-ос, особовим рахунком військовослужбовця СБУ №806, довідками про грошове забезпечення позивача від 11.04.2019 року №71/22/20/13-1256, №71/22/20/13-1257,№71/22/20/13-1258, витягом з наказу начальника Управління від 15.06.2018 року №222/ДСК.

Інших додаткових складових грошового забезпечення, передбачених новими умовами грошового забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України, позивачу наказами начальника (командира) не встановлювалось.

У зв`язку з цим та з урахуванням того, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" і іншими нормативно-правовими актами не було передбачено підвищення грошового забезпечення військовослужбовців згідно з Указом Президента України від 14.09.2018 року №283/2018, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Доводи позивача про те, що до складу його грошового забезпечення повинні були включатись й додаткові складові грошового забезпечення (надбавка за роботу з оперативними джерелами, надбавка за службу у підрозділах "К", надбавка за роботу в умовах режимних обмежень, надбавка за виконання особливо важливих завдань), які виплачувались йому раніше у відповідності із грошовим атестатом №00015 від 07.05.2014р., на увагу не заслуговують, оскільки ці додаткові види грошового забезпечення були передбачені умовами раніше діючого законодавства, а із упровадженням нових умов грошового забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України такі надбавки позивачу не встановлювались. Питання ж правомірності не установлення йому цих надбавок знаходиться поза межами предмету даного спору та судового розгляду.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними бездіяльності (дій) та протиправної діяльності СБУ та УСБУ в Херсонській області щодо видання оскаржених наказів, суд першої інстанції правильно зазначив, що ці позовні вимоги повністю поглинаються вимогами про визнання протиправними і скасування самих наказів, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів моральної шкоди в загальному розмірі 50 000 грн. в рівних частинах з кожного з відповідачів, суд першої інстанції вірно враховано, що у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до відповідача-1 суд відмовив в повному обсязі. Установлена під час вирішення спору правомірність рішення і дій цього відповідача у межах правовідносин, з приводу яких виник спір, обумовлює відсутність підстав для задоволення позову й у частині щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 25 000,00 грн.

Разом з цим, суд установив протиправність рішення та бездіяльності відповідача-2 по відношенню до позивача, які полягали у незаконному звільненні з посади та зарахуванні у розпорядження, невжитті заходів щодо переміщення і призначення позивача на посаду, як то передбачено законодавством.

Статтями 8, 17 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що у разі незаконного звільнення з військової служби або переміщення по службі військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом або перебуває на кадровій військовій службі, підлягає поновленню на військовій службі на попередній або за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді. У разі заподіяння йому таким звільненням (переміщенням) моральної шкоди вона може бути відшкодована за рішенням суду. Відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною першою статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

За приписами пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 71 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Позивачем надано виписку з медичної карти амбулаторного хворого, рецепти на ліки та чеки за їх придбання, якими підтверджується факт завдання йому моральної шкоди у вигляді погіршення стану здоров`я. Матеріалами справи також підтверджено заподіяння моральної шкоди у вигляді емоційного перенапруження та моральних страждань, які призвели до погіршення стану здоров`я, загострення хронічних захворювань.

Також, моральна шкода знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із протиправними рішенням і бездіяльністю відповідача-2.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що в зв`язку з порушенням гарантованих Конституцією та законами України прав позивача на працю, на захист від незаконного звільнення, йому було заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню винною особою, а саме відповідачем-2. При визначенні розміру цього відшкодування суд першої інстанції вірно врахував ступінь і характер моральних страждань позивача, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя та дійшов до висновку, що в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в межах стягнення на користь позивача 7500 грн. моральної шкоди, в іншій частині цієї вимоги необхідно відмовити.

Інші доводи учасників по справі не дають підстав для висновків про помилковість судового рішення.

Рішення суду першої інстанції викладено достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б призвести до зміни чи скасування рішення суду та задоволення апеляційних скарг не встановлено.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати на користь позивача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Управління Служби безпеки України в Херсонській області - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 26.12.2019 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

М.П. Коваль