Справа № 743/2186/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/2186/19 Суддя (судді) першої інстанції: Сташків В.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області до Громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 про продовження строку затримання, -

В С Т А Н О В И В :

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області звернулося до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до Громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1, в якому просило продовжити строк затримання останнього на 6 місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

Позов обгрунтовано тим, що рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03 червня 2019 року було примусово видворено за межі України громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та затримано останнього з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, з поміщенням до Чернігівського ПТПІ до 31 листопада 2019 року включно. Так, строк затримання відповідача закінчується 31 листопада 2019 року, а на даний час неможливо забезпечити його примусове видворення, оскільки його не ідентифіковано, відсутня співпраця з боку відповідача, бо він відмовився від анкетування з особистих міркувань.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2019 року даний адміністративний позов - задоволено частково.

Продовжено строк затримання громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 26 травня 2020 року включно в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з урахування часу перебування останнього на лікуванні, з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані, зокрема, тим, що судом не було забезпечено обов`язкової участі відповідача у судовому засіданні, не було забезпечено перекладача, не було вручено копію судового рішення. Крім того, твердження позивача зовсім не відповідають дійсності, оскільки листи Чернігівського ПТПІ, в яких зазначено про небажання відповідача заповнити анкету з метою подальшого виготовлення сертифіката та повернення до країни походження з особистих міркувань, не є належними доказами підтвердження існування визначених законом підстав для продовження терміну затримання апелянта. Доводи позивача про відсутність співпраці з боку відповідача під час його ідентифікації шляхом відмови заповнювати анкету для ідентифікації особи є непідтвердженими, оскільки матеріали справи не містять доказів відмови відповідача співпрацювати.

За приписами частини 17 статті 289 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи.

З урахуванням того, що вказана справа віднесена до категорії термінових адміністративних справ, участь сторін у розгляді справи по суті в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, а також з огляду на те, що заявник не обґрунтував неможливість забезпечення прибуття свого представника в судове засідання та нічим це не підтвердив, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи без представників сторін.

Так, оскільки сторони до суду не з`явилися, справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 статті 229 КАС України.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 травня 2018 року в м. Києві по вул. Крайня, 13 було виявлено громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебував на території України без документів, які дають право законно перебувати в Україні на визначений строк.

Також 14 травня 2018 року уповноваженими особами ГУДМС в м. Києві було притягнуто до адміністративної відповідальності громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 1 статті 203 КУпАП за порушення встановленого порядку перебування іноземців в Україні та було прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у термін до 23 травня 2018 року.

31 травня 2019 року уповноваженими особами ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було піддано адміністративному затриманню на підставі ч. 2 ст. 263 КУпАП та прийнято рішення про поміщення останнього до Чернігівського ПТПІ.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03 червня 2019 року було примусово видворено за межі України громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та затримано його з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, з поміщенням до Чернігівського ПТПІ до 31 листопада 2019 року включно.

Згідно Листів Чернігівського ПТПІ № 09-02/1339 від 10 вересня 2019 року, № 09-02/1558 від 10 жовтня 2019 року, громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не здійснює співпрацю під час процедури його ідентифікації, оскільки відмовляється від заповнення анкети встановлено зразка для оформлення сертифіката на повернення до країни походження, не бажаючи повертатись на Батьківщину.

Згідно Листів Чернігівського ПТПІ № 09-02/1690 від 16 жовтня 2019 року та № 09-02/1712 від 22 жовтня 2019 року та згідно листа КНП "Чернігівський обласний медичний центр соціально значущих та небезпечних хвороб" Чернігівської обласної ради (колишній обласний протитуберкульозний диспансер) від 26 листопада 2019 року, громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває з 16 жовтня 2019 року у казаному закладі охорони здоров`я на лікуванні.

Оскільки на час звернення з позовом до суду позивач не відомостей, які ідентифікують особу громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то він звернувся до суду з метою продовження строку затримання відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем не було отримано інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи, відтак наявні підстави для продовження строку затримання відповідача на 6 місяців.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Стаття 33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються судом.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до п. 7 ч. 1 статті 1 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Стаття 9 цього Закону визначає, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» закріплено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства визначені статтею 289 КАС України.

Частиною 1 статті 289 КАС України передбачено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

У відповідності до частин 11 та 12 статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Тобто, у випадку застосування процедури реадмісії до такої особи положення чинного законодавства не містять застережень щодо неможливості її затримання.

При цьому, Закон передбачає застосування процедури реадмісії лише у випадку затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Крім того, згідно положень п. п. 1-2 розділу ІV Інструкції про порядок реалізації компетентними та уповноваженими органами України міжнародних угод про реадмісію осіб, затвердженої наказом МВС України від 16 лютого 2015 року №158 (далі - Інструкція №158), у разі затримання уповноваженими органами на території України іноземців або осіб без громадянства, які порушують законодавство України щодо порядку прибуття на територію України чи перебування або проживання на її території, зазначені особи до вирішення питання щодо їх реадмісії підлягають тимчасовому розміщенню в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), у встановленому законодавством порядку.

Частиною 13 статті 289 КАС України передбачено, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Пункт 1 Розділу VІ Порядку дій з ідентифікації та документування іноземців Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 передбачає, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України, орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування. З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

Так, якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу та надають право на перетин державного кордону, міграційна служба відповідно до Інструкції вживає заходів щодо його ідентифікації та документування. З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

Отже, посилання апелянта на відсутність доказів, які б підтверджували факт звернення позивача до Посольства Азербайджанської Республіки та Департаменту консульської служби України МЗС із запитами про ідентифікацію особи відповідача є безпідставними, оскільки такі звернення є неможливими без заповненої іноземцем анкети.

При цьому, Інструкцією не передбачено фіксування уповноваженими органами факту відмови іноземця у заповненні анкети, встановленого зразка, під час процедури його ідентифікації, а відтак неможливо вимагати від позивача надання доказів на підтвердження відмови відповідача від ідентифікації, які не передбачені вказаною Інструкцією, в т.ч. довільної письмової заяви про відмову у заповненні анкети.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що позивачем вчинялися належні дії для забезпечення повернення апелянта, однак встановлений строк перебування відповідача у пункті тримання виявився недостатнім з незалежних від позивача причин.

Як зазначено позивачем та жодним чином не спростовано відповідачем, під час затримання та поміщення до Чернігівського ПТПІ у відповідача були відсутні будь-які документи, що посвідчують особу. В свою чергу, внутрішній документ іноземної держави не надає можливості безперешкодного перетину кордону відповідачем з метою виїзду до країни приналежності. Для перетину кордону відповідачем необхідне відповідне свідоцтво, що видається країною приналежності.

Зважаючи на те, що відповідач не мав жодного документу, що дає йому право на виїзд з України, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області неодноразово зверталося до Чернігівського ПТПІ з проханням запропонувати відповідачу заповнити анкету встановленого зразка на Посольство Азербайджанської Республіки для виготовлення сертифікату на повернення в країну походження. Проте, відповідач від заповнення анкети та написання будь-яких заяв відмовився з особистих міркувань та у зв`язку з небажанням повертатися до країни громадянської належності.

При цьому, в межах даної справи відповідачем не доведено дійсного наміру, будучи не обтяженим затриманням у подальшому, привести свої дії у відповідність до чинного на території України законодавства шляхом залишення країни.

Натомість, відповідач навмисно відмовляється від співпраці під час процедури його ідентифікації та документування з особистих міркувань, усвідомлюючи невідворотність настання певних наслідків, а також сподіваючись на те, що його відмова стане підставою для його звільнення і подальшого перебування на території України.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що даний позов про продовження строку затримання підлягає задоволенню, оскільки дії, які вживались позивачем під час перебування громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Чернігівському ПТПІ, були спрямовані на отримання документів з метою ідентифікації особи, як того вимагають положення чинного законодавства.

Частиною 18 статті 289 КАС України передбачено, що на час апеляційного оскарження іноземці або особи без громадянства, у яких відсутні документи, що дають право на виїзд з України, продовжують утримуватися у спеціально обладнаних для цих цілей приміщеннях органів (підрозділів) охорони державного кордону чи Служби безпеки України або в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Документи, що дають право на виїзд з України у відповідача відсутні та у зв`язку із зверненням до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, відповідач продовжує утримуватись в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на підставі ч. 18 статті 289 КАС України.

У підпункті «f» п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п`ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року №12-рп/2003).

З урахуванням вищенаведеного, з огляду на відсутність у відповідача документа, що дає право перебування на території України, колегія суддів дійшла висновку, що поданий позов є обґрунтованим, а захід застосований у відповідності до вимог законодавства та є співрозмірним.

Посилання апелянта на незаконність прийнятого рішення з огляду на відсутність при розгляді справи відповідача з поважних причин не заслуговують на увагу, оскільки строк розгляду відповідної справи є імперативним та не підлягає продовженню навіть за наявності поважних причин. Посилання скаржника на незабезпечення відповідачу перекладача не приймаються судом до уваги з огляду на його відсутність під час розгляду справи.

Відтак доводи апеляційної скарги не спростовують позицію суду першої інстанції та відхиляються колегією суддів за їх необґрунтованістю.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у випадках, передбачених пп.2 ч.5 статті 328 КАС України безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку