Справа № 460/1546/19
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року№ 857/7854/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Мікули О.І.,

при секретарі судового засідання - Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому в м.Львові апеляційну скаргу члена релігійної організації «Релігійна громада Свято-Пантелеймонівської парафії Сарненської єпархії Української Православної Церкви с. Лісопіль Костопільського району» ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 2 липня 2019 року у справі №460/1546/19 (суддя Щербаков В.В., м.Рівне, повний текст складено 2 липня 2019 року) за її позовом до Рівненської обласної державної адміністрації та державного реєстратора Управління культури і туризму Рівненської обласної державної адміністрації Бороденко Іванни Василівни про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування розпорядження, рішення, записів, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року член релігійної організації «Релігійна громада Свято-Пантелеймонівської парафії Сарненської єпархії Української Православної Церкви с. Лісопіль Костопільського району» ОСОБА_1 (далі - Релігійна організація, Релігійна громада відповідно) звернулася до суду позовом до Рівненської обласної державної адміністрації (далі - ОДА) та державного реєстратора Управління культури і туризму ОДА Бороденко І.В. (далі - Державний реєстратор) в якому просила:

визнати протиправними дії ОДА щодо проведення реєстрації змін до статуту Релігійної організації шляхом реєстрації статуту Релігійної організації в новій редакції;

визнати протиправним та скасувати розпорядження голови ОДА «Про реєстрацію статуту релігійної громади у новій редакції» від 23.05.2019 №482 (далі - Розпорядження) стосовно реєстрації статуту Релігійної організації в новій редакції з новою юридичною назвою;

визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора про державну реєстрацію внесення змін до установчих документів юридичної особи - Релігійної організації, на підставі якого внесено записи в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - Реєстр) №6000559 та №7000559 від 03.06.2019;

визнати протиправним та скасувати записи в Реєстрі №6000559 та №7000559 від 03.06.2019, що внесений Державним реєстратором щодо державної реєстрації внесення змін до установчих документів юридичної особи - Релігійної організації.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 2 липня 2019 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.

Не погодившись із постановленою ухвалою, її оскаржила позивач, яка із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить таку скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В доводах апеляційної скарги вказує, що при вирішенні питань реєстрації статуту релігійних громад, місцеві державні адміністрації діють як суб`єкти владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, відтак даний спір є публічно - правовим, а тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідачі відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, однак вказане судове рішення не може бути залишено без змін з огляду на таке.

З матеріалів справи видно, що підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом стали наступні обставини.

Як зазначає позивач у позові, їй стало відомо, що деякі мешканці с.Лісопіль, які не є членами Релігійної громади, звернулись до Православної Церкви України із заявою про перехід Релігійної громади до названої релігійної структури.

В той же час, членами Релігійної громади відповідно до положень Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (далі - Закон №987-XII) та статуту Релігійної громади не проводились загальні збори членів релігійної громади - Парафіяльні збори щодо прийняття рішень про внесення змін до статуту Релігійної громади та відповідні рішення не приймалися.

Поряд із цим, 23.05.2019 ОДА було ухвалено спірне Розпорядження, яким, зокрема, зареєстровано статут Релігійної громади в новій редакції.

На підставі вказаного розпорядження 23.05.2019 Державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи - Релігійної громади, на підставі чого внесено запис в Державний реєстр від 03.06.2019 №6000559. Крім того, також здійснено внесення запису про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах Релігійної громади - запис від 03.06.2019 №7000559.

Зважаючи на те, що загальні збори членів Релігійної громади, членом якої є позивач, - Парафіяльні збори не проводились та жодні рішення про внесення змін до статуту Релігійної громади не приймались, у позивача існують підстави вважати, що Розпорядження, яким і було зареєстровано статут Релігійної громади в новій редакції, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню в частині державної реєстрації змін до статуту.

При цьому, апелянт вказує, що 07.04.2019 у відповідності до вимог чинного законодавства України та статуту Релігійної громади було проведено загальні збори членів релігійної громади - Парафіяльні збори, які оформлені протоколом Загальних зборів членів Релігійної громади - Парафіяльних зборів Релігійної громади. У вказаних зборах взяли участь 239 осіб зі складу прихожан Релігійної громади.

На цих парафіяльних зборах було прийнято рішення про залишення Релігійної громади в лоні Української Православної Церкви та про підтримку Предстоятелю Блаженнішому Онуфрію Митрополиту Київському і всієї України (тобто про підтвердження підлеглості в канонічних та організаційних питаннях Українській Православній Церкві).

Додатково зазначає, що керівник Релігійної громади не підписував та не подавав будь-яких заяв про проведення державної реєстрації будь-яких змін щодо Релігійної громади до ОДА, тобто оскаржувані реєстраційні дії ініційовані неуповноваженим суб`єктом.

Позивач вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідачів було порушено її право на свободу совісті та віросповідання, а протиправна зміна підлеглості Релігійної громади в організаційних та канонічних питаннях порушує її право на вільне волевиявлення членства у відповідній релігійній організації і на вільний вибір сповідування релігійного культу.

Приписами пункту 4 частини першої статті 170 КАС (в редакції, чинній на час подання позову, постановлення оскаржуваної ухвали та її перегляду в апеляційному порядку) встановлено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо: позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт 1 частини першої статті 170 КАС).

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини першої статті 4 КАС визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 КАС публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За змістом частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Пунктами 3, 4, 15 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час подання позову, постановлення оскаржуваної ухвали та її перегляду в апеляційному порядку; далі - ГПК) визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Спори, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи є корпоративними у розумінні пункту 3 частини першої статті 20 ГПК.

Натомість відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час подання позову, постановлення оскаржуваної ухвали та її перегляду в апеляційному порядку; далі - ЦПК) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 55 Господарського кодексу України (далі - ГК) визначено, що господарські організації - це юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Разом з тим, спір у цій справі стосується правовідносин щодо утворення, реєстрації, діяльності та припинення релігійної організації. Ці правовідносини врегульовано Законом №987-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

За змістом статті 7 Закону №987-ХІІ релігійні організації в України утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами. Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Відповідно до статті 8 Закону №987-ХІІ релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням). Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону. Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем). Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим

За правилами, визначеними статтею 12 Закону №987-ХІІ відомості, зокрема, про вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження повинні міститися у статуті (положенні) релігійної організації, який (як і зміни до нього) підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 вказаного Закону.

Частина перша статті 14 Закону №987-ХІІ передбачає, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Згідно з частиною другою статті 15 Закону №987-ХІІ перевищення встановленого цим Законом терміну прийняття рішень про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій, як і рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути оскаржено до суду в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України

Отже, законодавець висловився стосовно юрисдикції спорів, які виникають у зв`язку з бездіяльністю чи відмовою уповноваженого органу у прийнятті рішення щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації.

Спір, який виник у цій справі, також стосується правовідносин з прийняття уповноваженим органом рішення з реєстрації статуту релігійної організації.

За змістом позовної заяви, доводів апеляційної скарги, вимог позивача про визнання дій відповідачів протиправними, визнання протиправними та скасування Розпорядження, рішення, запису такі спрямовані на захист релігійних прав позивача як учасника Релігійної громади.

Отже, апеляційний суд вважає, що такі правовідносини є тісно пов`язаними з правовідносинами щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації, а юрисдикцію спорів, що виникають з таких правовідносин необхідно визначати відповідно до частини другої статті 15 Закону №987-ХІІ.

Таким чином, апеляційний суд, дійшов висновку про те, що вирішення цього спору має здійснюватися за нормами ЦПК.

Аналогічну правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 910/8132/19.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а тому дійшов помилкового висновку про підсудність цього спору господарським судам.

Згідно частини четвертої статті 317 КАС зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови у відкритті провадження у цій справі, проте помилково вважав, що цей спір належить до розгляду за правилами господарського судочинства, то апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а ухвалу суду першої інстанції змінити з вищевикладених мотивів в частині мотивів відмови у відкритті провадження у справі.

Керуючись статтями 308, 310, 312, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу члена релігійної організації «Релігійна громада Свято-Пантелеймонівської парафії Сарненської єпархії Української Православної Церкви с. Лісопіль Костопільського району» ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 2 липня 2019 року змінити в частині мотивів відмови у відкритті провадження у справі.

В решті ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 2 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 26 грудня 2019 року.