Справа № 160/9839/19
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 грудня 2019 року Справа № 160/9839/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Прудника С.В.
за участі секретаря судового засіданняСтогній К.В.,
за участі: представників позивача: представника відповідача: Лаврищева В.В. Донцова Є.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
ФОП ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до ГУ ДПС у Дніпропетровській області, в якій просив суд:
Позовні вимоги вмотивовані тим, що висновки відповідача в частині безпідставного включення до складу витрат позивачем витрат на утримання сідлових тягачів та напівпричепів, як основних засобів подвійного призначення, не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам чинного законодавства України. До того ж, акт перевірки не містить розмежування витрат, понесених на вантажні автомобілі, сідлові тягачі, напівпричепі, а податковий орган здійснює їх ототожнення. Отже, спірні рішення є протиправними та підлягають скасуванню.
Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що В ході перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_1 до складу витрат включив витрати на утримання транспортних засобів подвійного призначення, а саме: виконання технічного обслуговування і ремонту транспортних засобів, причепів(напівпричепів) - шиномонтаж, придбання запчастин, шин, рідин на загальну суму на загальну суму 4 568 121,55 грн. Разом з цим, пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПКУ встановлено, що не включаються до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених ст. 177 ПКУ. Отже, ФОП ОСОБА_1 в порушення п. 177.2, п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПКУ ФОП ОСОБА_1 за 2018 рік було безпідставно включено до складу витрат, які враховуються при обчисленні чистого оподатковуваного доходу витрати, на утримання основних засобів подвійного призначення (послуги з ремонту вантажних автомобілів, причепів (напівпричепів) та шиномонтажу, придбання запчастин, рідин, шин), на загальну суму 4 568 121,55 грн. В ході планової перевірки встановлено, що ФОП « ОСОБА_1 » до складу витрат включив суму орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності у розмірі 103852,2 грн. З 01.01.2017 плата за землю врахована у податку на майно, а оскільки сума орендної плати за користування землею державної чи комунальної власності прирівнюєься до податку на майно, то, згідно підпункту 177.4.3 статті 177 ПК України, такий податок не включається до складу витрат приватного підприємця на загальній системі оподаткування. Таким чином, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування не має права включити до складу витрат суму сплаченої орендної плати за використання в господарській діяльності землі державної (комунальної) власності. Отже, ФОП « ОСОБА_1 » за 2018 рік в порушення п. 177.2, п.п. 177.4.3 п. 177.4 ст.177 ПКУ, безпідставно було включено до складу витрат які враховуються при обчисленні чистого оподатковуваного доходу суму сплаченої орендної плати за використання в господарській діяльності землі державної (комунальної) власності у розмірі 103 852,2 грн. Також, позивачем занижено військовий збір на загальну суму 70 079,60 грн. Таким чином, при винесенні спірних оскаржуваних рішень, контролюючий орган діяв в межах та в спосіб визначений законодавством.
Позивачем також надано до суду відповідь на відзив на позовну заяву. В обґрунтування означеного ФОП ОСОБА_1 зазначив про те, що висновки відповідача в частині безпідставного включення до складу витрат позивачем витрат на утримання сідлових тягачів та напівпричепів, як основних засобів подвійного призначення, не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Окремо необхідно зазначити, що акт перевірки не містить розмежування витрат, понесених на вантажні автомобілі, сідлові тягачі, напівпричепи, а податковий орган здійснює їх ототожнення. Під час проведених перевірок реальність придбання запчастин, технічне обслуговування транспортних засобів та їх подальше використання для здійснення підприємницької діяльності підтверджується належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, а саме: договорами, видатковими накладними, рахунками-фактурами, актами надання послуг, актами здачі-прийому робіт, рахунками на оплату тощо. Зазначені документи надавались позивачем під час перевірки, зауважень щодо їх форми та змісту у відповідача не було. У відповіді на позовну заяву, як і в акті перевірки, відповідачем не поставлено під сумнів доведеність та реальність придбання запчастин, технічне обслуговування транспортних засобів та їх подальше використання для здійснення підприємницької діяльності позивачем. Отже, витрати на утримання транспортних засобів, як стверджує відповідач, подвійного призначення, а саме: виконання технічного обслуговування і ремонту транспортних засобів, причепів (напівпричепів) - шиномонтаж, придбання запчастин, шин, рідин є документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов`язаними із господарською діяльністю позивача з надання транспортних послуг.
Відповідачем подані до суду пояснення, які вмотивовані тим, що, висновки ГУ ДПС у Дніпропетровській області про порушення позивачем вимог податкового законодавства про неправомірне віднесення позивачем до складу документально підтверджених витрат у 2017 році витрат на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення - вантажні автомобілі (сідельні тягачі та напівпричепи) ґрунтуються на дійсних обставинах справи та правильному застосуванні норм щодо оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності. Відповідно до норм Закону України "Про автомобільний транспорт" напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача. Згідно з визначенням поняття "сідельний тягач", наданим Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 N 363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа. З наведеного слідує, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними даним законодавчим актом. Враховуючи наведене, Відповідач вважає спростованими доводи позовної заяви, що сідельний тягач "причіпи, напівпричіпи" є окремими транспортними засобами і не належать до категорії "вантажний автомобіль". Навпаки, сідельний тягач являється транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, а відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів. У зв`язку з наведеним, Відповідач правомірно дійшов висновку про безпідставність включення позивачем до складу витрат фізичної особи-підприємця витрати на утримання основних засобів подвійного призначення (сідельних тягачів та напівпричепів). Внаслідок включення до витрат на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення в порушення пункту 44.1 статті 44, пункту 164.1 статті 164, пункту 177.2, підпункту 177.4.5, підпункту 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України, ФОП « ОСОБА_1 » занижено податок з доходів фізичних осіб і, як наслідок, військовий збір за 2018 рік на суму 1 113 479,61 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі № 160/8551/19 та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.
У судове засідання 23.12.2019 року прибули представник позивача та представник відповідача.
Представник позивача позов підтримав та просив задовольнити його з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позові відмовити, посилаючись на доводи, наведені у письмовому відзиві на позов.
Заслухавши пояснення представників позивача та пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовної заяви слід відмовити з огляду на наступне.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що на підставі п.п.20.1.4 п.20.1 ст. 20, п. п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п. 77.1, п.77.4 ст.77, п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (зі змінами та доповненнями), ст.13 Закону України від 8 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування», згідно наказу Головного управління ДФС Дніпропетровській області від 12.06.2019 № 3517-п «Про проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 » та плану-графіку проведення планових перевірок суб`єктів господарювання на 2019 року, фахівцями контролюючого органу проведена документальна планова виїзна перевірка діяльності ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з питань дотримання вимог податкового валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску і а загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 відповідно до затвердженого плану перевірки.
Копію наказу про проведення документальної планової перевірки від 12.06.2019 № 3517-п письмове повідомлення від 12.06.2019 №1109 із зазначенням дати початку проведення документальної планової перевірки надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення за податкове адресою (місцем проживання) ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .
Направлення на перевірку від 08.07.2019 №4624 пред`явлено 08 липня 2019 року та від 10.07.2019 № 4672 пред`явлено 10 липня 2019 року особисто ФОП ОСОБА_1 .
Перевірка проведена в приміщенні Кам`янської ОДПІ, яке обрано фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 місцем проведення планової перевірки.
Журнал реєстрації перевірок контролюючими органами для вчинення запису про проведения перевірки підприємцем не надано.
Перевірка проводилась з 08.07.2019 по 19.07.2019.
У періоді, за який проводилась перевірка, відповідальною за ведення обліку доходів (доходів і витрат) та здійснення-діяльності була самозайнята особа ОСОБА_1 (РНОКП НОМЕР_1 ).
Перевірку проведено з відома ФОП ОСОБА_1 . Перевірка проведена відповідно до: Конституції України; Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року №2755-VІ; Господарського кодексу України від 16 січня 2003 року №436-ІV; Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-ІV; Кодексу законів про працю України; Кодексу України про адміністративні правопорушення від 07 грудня 1984 року №8073-Х; Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР „Про оплату праці"; Закону України від 8 липня 2010 року №2464-VІ «Про збір та облік единого внеску і загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Позивача взято на облік в контролюючому органі 01.01.1995 за №261, перебуває на обліку Кам`янській ДПІ (Царичанське відділення).
Фактичне місцезнаходження (місце проживання): АДРЕСА_1 відповідно до паспорту.
Дані про реєстрацію фізичної особи-підприємця як платника ПДВ: свідоцтво від 15.08.1997 року НОМЕР_2 видане Кам`янською ДПІ. Індивідуальний податковий номер платника ПДВ НОМЕР_1 .
Документальною плановою виїзною перевіркою встановлені порушення фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 :
- п. 177.2, пп. 177.4.3, п. 177.4.5 п. 177.4 ст.177, з урахуванням вимог п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб від провадження господарської діяльності на загальну суму 1 264 009,92 грн.
- п. 163.1 ст. 163, ст. 176, з урахуванням п. 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, у результаті чого занижено військовий збір на загальну суму 105 334,16 грн.;
- п. 198.1 ст.198, п.198.6 ст.198, п.201.1. ст.201. Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на додану вартість всього у сумі 3166 грн., у т.ч.: за лютий 2018-3166 грн.
16.08.19 на вказаний акт позивачем подані заперечення, а під час їх розгляду 28.08.19 подано заяву щодо проведення позапланової перевірки на підставі пп. 1.5 ст. 78 Податкового кодексу України.
Копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки від 28.08.2019 №5107-п «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 » вручено 29.08.2019 року особисто ФОП ОСОБА_1 .
Направлення на перевірку від 28.08.2019 №5941 пред`явлено 29.08.2019 особисто ФОП ОСОБА_1
Перевірка проведена в приміщенні Кам`янської ОДПІ, яке обрано ФОП ОСОБА_1 місцем проведення позапланової перевірки.
Журнал реєстрації перевірок контролюючими органами для вчинення запису про проведения перевірки підприємцем не надано.
Перевірка проводилась з 29.08.2019 по 02.09.2019.
Означеною перевіркою встановлені порушення ФОП ОСОБА_1 :
- п. 177.2, пп.177.4.3, п.177.4.5 п.177.4 ст.177, з урахуванням вимог п.167.1 ст.167 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб від провадження господарської діяльності на загальну суму 840 955,27 грн.;
- п. 163.1 ст. 163, ст. 176, з урахуванням п. 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, у результаті чого занижено військовий збір на загальну суму 70 079,60 грн.
- п.198.1 ст.198, п.198.6 ст.198, п.201.1. ст.201 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на додану вартість всього у сумі 3166 грн., у т.ч.: за лютий 2018 - 3166 грн. (не є предметом оскарження даної адміністративної справи).
- пп. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України, в частині неналежного ведення Книги обліку доходів та витрат (не є предметом оскарження даної адміністративної справи).
Надаючи правову оцінку матеріалам справи, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди перевіряють їх відповідність зазначеним вище положенням, а також критеріям, визначеним у частині 2 статті 2 КАС України.
Так, підпунктами 177.4.5, 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.
Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.
Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).
Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.
Отже, Податковий кодекс України не передбачає можливості фізичній особі-підприємцю при визначенні об`єкта оподаткування включати до витрат витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, до яких відносяться вантажні автомобілі, навіть при наявності усіх первинних документів.
Позивач вказує, що термін "утримання транспортного засобу", яким керувався контролюючий орган, використовується виключно для тлумачення правовідносин, які регулюються Правилами експлуатації колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013 року № 550, а не правовідносин зі сплати податків, зборів та інших загальнообов`язкових платежів фізичними та юридичними особами. Однак суд зазначає, що згідно з п.5.3 ст.5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Також позивач вказує, що сідловий тягач та вантажний напівпричіп до вантажних автомобілів не відносяться.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" № 2344-ІІІ (далі - Закон № 2344-ІІІ), автомобіль вантажний - це автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.
Напівпричіп - це причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.
У статті 1 Закону № 2344-ІІІ відсутнє визначення "сідловий тягач".
Згідно Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. № 363, сідельний тягач - це автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.
Згідно з ч. 3 ст. 19 Закону № 2344-ІІІ при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).
Таким чином, сідельний тягач та причіп/напівпричіп являються транспортними засобами, єдиними призначеннями яких є перевезення вантажів, а тому такі відносяться до категорії вантажних автомобілів, що підтверджується також змістом ч.3 ст.19 Закону.
Згідно з пп. 26 п. 6 Правил експлуатації колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013 N 550, утримання транспортного засобу - забезпечення державної реєстрації, дотримання умов безпечності технічного та санітарного стану, проведення обов`язкового технічного контролю, своєчасного виконання технічного обслуговування і ремонту, охорони, передання транспортного засобу та його швидкозношуваних складників на утилізацію або видалення відповідно до законодавства.
Отже, відповідач правомірно дійшов висновку про безпідставність включення позивачем до складу витрат фізичної особи-підприємця витрати на утримання основних засобів подвійного призначення (сідельних тягачів та напівпричепів).
Суд також враховує, що у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2019 року по справі №807/250/18 зазначено, що сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та являються транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів. Автомобільний поїзд не є окремим видом транспортних засобів, а тільки різновидом вантажних автомобілів за ознакою конструктивної схеми. Посилання позивача на те, що відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності вантажні автомобілі відносяться до товарної позиції за кодом 8704, тоді як сідельний тягач підпадає під код 8701 20 - трактори колісні для напівпричепів, а напівпричепи - під код 8716 39 30, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки Українська класифікація товарів зовнішньоекономічної діяльності, встановлена Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 №584-VII, призначена для систематизації товарів з метою визначення ставки загальнодержавного податку - ввізного мита на товари, що ввозяться на митну територію України. Проте відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, в тому числі й оподаткування доходів фізичних осіб-підприємців, регулюються нормами Податкового кодексу України.
Таким чином, ФОП ОСОБА_1 в порушення п. 177.2, п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПКУ ФОП ОСОБА_1 за 2018 рік було безпідставно включено до складу витрат, які враховуються при обчисленні чистого оподатковуваного доходу витрати, на утримання основних засобів подвійного призначення (послуги з ремонту вантажних автомобілів, причепів(напівпричепів) та шиномонтажу, придбання запчастин, рідин, шин), на загальну суму 4 568 121,55 грн.
Щодо неправомірності включення до складу витрат суми орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності суд зазначає наступне.
В ході планової перевірки встановлено, що ФОП « ОСОБА_1 » до складу витрат включив суму орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності у розмірі 103852,2 грн.
Відповідно до п.п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VІ зі змінами та доповненнями плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності -обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПКУ). Згідно з пп. 288.1 - 288.3 ст. 288 ПКУ підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки.
Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.
Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-Ш зі змінами та доповненнями, Законом України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» зі змінами та доповненнями, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Об`єктом оподаткування фізичної особи - підприємця є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (п. 177.2 ст. 177 ПКУ).
Так, у справі, що розглядається, зарахування плати за землю до складу витрат підприємця здійснювалося у 2018 році.
Суд звертає увагу, що з 01 січня 2017 року на підставі Закону України від 21 грудня 2016 року № 1797-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» деталізовано перелік витрат та у підпункті 177.4.3 пункту 177.4статті 177 Податкового кодексу України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать, зокрема, суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи -підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно).
Податок на майно на підставі пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України складається з податку на нерухоме відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 820/4398/18.
Таким чином, з 01.01.2017 плата за землю врахована у податку на майно, а оскільки сума орендної плати за користування землею державної чи комунальної власності прирівнюєься до податку на майно, то, згідно підпункту 177.4.3 статті 177 ПК України, такий податок не включається до складу витрат приватного підприємця на загальній системі оподаткування.
Таким чином, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування не має права включити до складу витрат суму сплаченої орендної плати за використання в господарській діяльності землі державної (комунальної) власності.
Враховуючи вищенаведене, ФОП ОСОБА_1 за 2018 рік в порушення п. 177.2, п.п. 177.4.3 п. 177.4 ст.177 ПКУ, безпідставно було включено до складу витрат які враховуються при обчисленні чистого оподатковуваного доходу суму сплаченої орендної плати за використання в господарській діяльності землі державної (комунальної) власності у розмірі 103 852,2 грн.
Зазначене слідує з відсутності будь-яких обгрунтувань та доводів в спростування даного факту.
Отже, з урахуванням вище викладеного, в порушення п. 177.2, п.п. 177.4.3, п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПКУ ФОП « ОСОБА_1 » за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 було безпідставно включено до складу витрат, які враховуються при обчисленні чистого оподатковуваного доходу витрати, на утримання основних засобів подвійного призначення та суму сплаченої орендної плати за використання в господарській діяльності землі державної (комунальної), на загальну суму 4 671 973,75 грн.
Слід зазначити, що похідними від порушень, зазначених вище, є донарахування, пов`язані зі сплатою військового збору.
Так, з 03.08.2014 року набрав чинності Закон України від 31.07.2014 № 1621-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України», яким на період до 01 січня 2015 року запроваджено військовий збір. Законом України від 28.12.2014 № 71 -VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності з 01.01.2015, до Кодексу внесено зміни в частині оподаткування військовим збором.
Так, відповідно до пункту 161 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних положень Кодексу оподаткування військовим збором подовжено до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України.
Так, починаючи з 2015 року податкова декларація про майновий стан і доходи передбачає нарахування військового збору з доходу від здійснення підприємницької діяльності.
Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 Кодексу, а саме: фізичні особи-резиденти, які отримують доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізичні особи-нерезиденти, які отримують доходи з джерела їх походження в Україні, а також податкові агенти (пп. 1.1 п. 16і підрозділу 10 розділу XX Кодексу).
Відповідно до пп. 1.2 п. 161 підрозділу 10 розділу XX Кодексу об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 Кодексу, зокрема:
для резидента - загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування та іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.
для нерезидента - загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід з джерела його походження в Україні та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).
Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування (пп. 1.3 п. 16і підрозділу 10 розділу XX Кодексу).
Відповідно до п.п. 1.6. п. 161 підрозділу 10 розділу XX Кодексу платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 Кодексу.
Таким чином, ФОП « ОСОБА_1 » занижено військовий збір на загальну суму 70 079,60 грн.
Згідно з ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12 листопада 2019 року по справі №807/250/18 та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позивач не довів позовні вимоги, а суб`єкт владних повноважень, який заперечує проти позову, довів правомірність оскаржуваних рішень, що підтверджено доказами, які перевірено судом, тому позов не задовольняється.
Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про відсутність підстав для присудження і всіх здійснених позивачем документально підтверджених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, в судовому засіданні 23 грудня 2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Виготовлення рішення у повному обсязі здійснено 26 грудня 2019 року.
Керуючись ст. ст. 139, 242-243, 245-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позовної заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень- відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 26 грудня 2019 року.

Суддя С. В. Прудник