Справа № 480/2346/19
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 р. Справа № 480/2346/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Любчич Л.В.

суддів: Присяжнюк О.В. , Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача Чеботарьов О.П.

представника відповідача Вишневський О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.09.2019, суддя А.Б. Діска, вулиця Герасима Кондратьєва, 159, Суми, Сумська область, 40000, повний текст складено 16.09.19 по справі № 480/2346/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (УДМС України в Сумській обл.), в якому просив суд: скасувати рішення ДМС України № 204-19 від 05.06.2019; зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 05.09.2019 задоволено позовні вимоги.

Скасовано рішення ДМС України від 05.06.2019 №204-19 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано ДМС Україну повторно розглянути заяву громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 03.01.2019.

Не погодившись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що інформація по країні походження спростовує, що на території Судану, в тому числі Західного Дарфуру, відбувається загальнопоширений військовий конфлікт. Відповідач вважає, що немає вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Судану буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявника та інші суттєві порушення прав людини або заявник зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території країни походження. При цьому, відповідач послався на відкриті джерела за посиланнями в мережі Інтернет.

Також в апеляційній скарзі відповідач зазначив, що під час співбесід з позивачем 17.01.2019, 22.02.2019 та 11.04.2019 останній відмовлявся від послуг перекладача, виявляв бажання проводити їх на російській мові, оскільки розумів її в обсязі, достатньому для спілкування, та не заперечував проти того, щоб протоколи велися українською мовою.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2019 відкрито провадження у справі.

12 листопада 2019 року від позивача по справі надійшов відзив, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В обгрунтування своєї позиції, позивач зазначив, що в порушення п. 1.2, абз. 9 пп. «е» п. 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.09.2011 № 649 (далі Правила № 649) висновки відповідача не грунтуються на інформаційних звітах установ та організацій, які передбачені п. 1.2 зазначених Правил.

Крім того, відповідачем, в порушення ч. 3 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671 (далі Закон № 3671), під час співбесіди не залучено перекладача. В той же час, зі змісту матеріалів, які надані відповідачем та третьою особою, вбачається, що позивач вказував на те, що він не володіє україніською мовою, а всі документи складені третьою особою на українській мові.

Зазначена в протоколі (а.с. 58, 60) інформація: «з моїх слів записано правильно», надрукована на комп`ютері, а не написана власноручно позивачем. Крім того, в протоколі, складеному на україніській мові, не зазначено про те, що він був зачитаний позивачу російською мовою, відтак апелянт вважає, що необхідно критично ставитися до даної інформації.

В протоколі (а.с.62, 69, 80, 87) міститься інформація: «з порядком реєстрації місця проживання ознайомлений на російській мові (без перекладача, тому що російську мову розумію в повному обсязі, достатньому для спілкування)», «Протокол мені зачитано російською мовою. З моїх слів записано вірно.», надрукована на комп`ютері, а не написана власноруч позивачем.

Посилання відповідача на технічний запис не заслуговують на увагу, оскільки Законом № 3671 не передбачено фіксування технічними засобами співбесіди із заявником. Даний технічний не було надано до суду першої інстанції, будь-яких клопотань з приводу дослідження технічного запису співбесіди представник відповідача не заявляв.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2019 закінчено підготовку до розгляду та призначено справу у відкритому судовому засіданні.

Сторони в судове засідання не з`явилися про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до положень ч.3 ст.268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа розглянута без участі сторін.

Згідно з положеннями ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції були встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Судану, уродженець м. Ель-Джанейна, Західний Дарфур, за національністю суданець, за релігійним переконанням мусульманин, неодружений, має незакінчену вищу освіту, закінчив 5 курсів медичного факультету Сумського державного університету. У 2018 році відрахований з навчального закладу через невиконання умов контракту, а саме: несвоєчасну сплату коштів за навчання.

03 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до УДМС України в Сумській обл., у зв`язку з тим, що він не може повернутись до Судану через конфлікт у Дарфурі (поблизу якого він народився) та відсутність там роботи і медичного обслуговування, а також у зв`язку із наявністю загрози його життю, оскільки побоюється переслідувань з боку арабських племен, які підтримуються президентом, та вбивають африканців, до яких він відноситься (а.с.50-54).

Наказом начальника УДМС в Сумській обл. №2 від 03.01.2019 вказану заяву прийнято до розгляду та наказом №50 від 22.03.2019 продовжено строк її розгляду (а.с.59).

З позивачем проводилися співбесіди 17.01.2019, 22.02.2019, 11.04.2019 що підтверджується відповідними протоколами (а.с.69-73, 80-84, 87-89).

За висновком УДМС України в Сумській обл. від 24.04.2019 заявник не навів достовірних фактів, які свідчили б про обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю через смертну кару, катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозну особисту загрозу життю особи з причин загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Заявник виконав вимоги ч. 2 ст. 13 Закону №3671 та пройшов медичне обстеження. Відповідно до п. 6 ст. 9 Закону №3671 за даними управління Служби безпеки України в Сумській області від 04.03.2019 № 1318 умов, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відносно заявника не виявлено.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції з даними висновками суду погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Фактичною підставою відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стали висновки відповідача про відсутність для цього підстав, визначених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону №3671, міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно п. 1 ст. 1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 статті 1 Закону №3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671, колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно п. 4 ст. 8 Закону № 3671 рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п. 6 ст. 8 Закону № 3671 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З висновку УДМС України в Сумській обл. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Судан ОСОБА_2 слідує, що інформація по країні походження, яка досліджувалась ДМС України при прийнятті рішення, не містить актуальної, станом на час прийняття рішення інформації, з урахуванням того, що ситуація в країні, як зазначає сам відповідач, суттєво змінилася в квітні 2019 року. Висновки УДМС в Сумській обл. про те, що у зв`язку зі зміною влади в країні спостерігаються позитивні тенденції щодо виходу з кризи та покращення соціально-політичної ситуації в країні не підтверджені належними доказами.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначена Правилами № 649.

Так, відповідно до п. 1.2 Правил № 649 інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

З дослідженого під час судового розгляду висновку УДМС України в Сумській обл. від 24.04.2019, на підставі якого прийнято оскардуване рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегією суддів встановлено, що приймаючи спірне рішення, в порушення п. 2.1 Правил № 649, відповідач не дослідив реальну та актуальну інформацію по країні походження позивача.

Щодо дотримання процедури прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту унормований ст. 9 Закону № 3671.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону. (п. 2 ст. 9 Закону № 3671)

За змістом п. 2, 3 ст. 8 Закону № 3671 за бажанням заявника участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бере адвокат. Призначення адвоката для надання правової допомоги заявникові здійснюється в установленому порядку.

Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Під час судового розгляду встановлено, що рідною мовою позивача є арабська, в анкеті і протоколах співбесід зазначено, що, крім арабської, позивач володіє російською вільно, англійською зі словником, доказів володіння ним українською мовою немає.

При цьому складання протоколів проводилось українською мовою, за відсутності перекладача.

Так, в матеріалах справи містяться протоколи співбесід з позивачем 17.01.2019, 22.02.2019 та 11.04.2019, разом з тим підпис позивача на сторінках зазначених протоколів не є належним доказом ознайомлення останнього з їх змістом, оскільки протоколи складені мовою, якою не володіє позивач.

Враховуючи вищезазначене, міграційним органом порушено законодавчо передбачене право позивача на забезпечення перекладачем, відтак рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято на підставі відомостей, отриманих під час проведення співбесіди з ОСОБА_1 за відсутності перекладача з арабської мови.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення відповідача із зобов`язанням його повторно розглянути заяву позивача, оскільки ним не забезпечено перекладача з мови, якою позивач може спілкуватися, чим порушено процедуру розгляду питання про визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та не досліджено реальну та актуальну інформацію по країні походження позивача при прийнятті рішення з даного питання.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 володіє російською мовою і не потребував перекладача, не спростовують зазначений висновок суду, враховуючи, що всі документи в особовій справі позивача складені і надані йому для підпису українською мовою.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №818/168/16, від 16.10.2019 у справі №815/1821/17.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відтак, відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року по справі № 480/2346/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк Т.С. Перцова
Постанова складена в повному обсязі 23.12.2019