Справа № 520/3809/19
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2019-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 р.Справа № 520/3809/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Старостіна В.В.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 01.11.2019 року по справі № 520/3809/19

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції Національної поліці

про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції, в якому просила суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ № 519 о/с від 30.11.2017 року Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про звільнення посади інспектора роти № 5 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у місті Харкові Департаменту патрульної поліції Національної поліції та її призначення на посаду;

- зобов`язати Департамент патрульної поліції Національної поліції поновити з 01.12.2017 року на посаді інспектора роти № 5 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в місті Харкові Департаменту патрульної поліції Національної поліції.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2019 року заяву позивача про поновлення строку звернення до суду залишено без задоволення. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просить суд скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що предметом розгляду даної справи є скасування наказу № 519 о/с від 30.11.2017 року Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про призначення з 01.12.2017 року ОСОБА_1 на посаду поліцейського роти № 5 батальйону № 2 управління патрульної поліції у місті Харкові Департаменту патрульної поліції Національної поліції та звільнення її з посади інспектора роти № 5 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у м. Харкові Департаменту патрульної поліції.

Отже, спірні правовідносини виникли з приводу проходження і звільнення з публічної служби Лещенко Д.В.

Приймаючи рішення про залишення адміністративного позову без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява подана після закінчення строків, установлених законом.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно до п. 17 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Так, встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Згідно правової позиції Конституційного Суду України, наведеної у рішенні від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, наявність законодавчо встановленого строку на звернення до суду не слід розглядати як обмеження права на судовий захист - законодавець в такий спосіб лише встановлює часові межі реалізації такого права.

Слід зазначити, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності та що сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів (див. рішення від 21.10.2010 року у справі «Дія-97» проти України» (Diya 97 v. Ukraine), заява № 19164/04, п. 47, з подальшими посиланнями).

Поважними ж причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянтом зазначено, що визначений положеннями ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України строк на звернення до суду з вказаним адміністративним позовом не пропущений, а також зазначено про вжиття всіх можливих дій щодо звернення до суду з вказаним позовом.

Колегія суддів вважає вказані доводи позивача необґрунтованими та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що

Згідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, чинне законодавство обмежує право позивача на звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, визначено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків пов`язане з необхідністю досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

В даному випадку, враховуючи предмет спору, мають застосовуються приписи ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто місячний строк для звернення до суду, який обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 року у справі «Мушта проти України» зазначено: право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Таким чином, дотримання строку звернення з позовом, є однією з умов реалізації права на подання позову у публічно-правових відносинах.

Матеріалами справи підтверджено, що наказом Департаменту патрульної поліції НП № 85 о/с від 10.03.2017 року ОСОБА_1 , за результатами проведеного конкурсу призначена на посаду інспектора роти № 5 батальйону № 2 УПП в м. Харкові та їй присвоєне спеціальне звання «рядовий поліції».

Наказом Національної поліції України від 11.09.2017 року № 960 «Про внесення змін до Переліку посад молодшого та середнього складу поліції і відповідних їм граничних спеціальних звань» внесені зміни до розділу V Переліку посад молодшого та середнього складу поліції і відповідних їм граничних спеціальних звань, затвердженого Наказом Національної поліції України від грудня 2015 року № 142, зі змінами.

Відповідно до Наказу Національної поліції України № 1074 від 13.10.2017 року «Про організацій но-штатні зміни в Департаменті патрульної поліції Національної поліції України» посада інспектора роти № 5 батальйону № 2, на якій була призначена ОСОБА_1 , була скорочена та введена посада поліцейського цієї ж роти.

На виконання наказу НПУ № 1074 від 13.10.2017 року «Про організаційно-штатні зміни в Департаменті патрульної поліції Національної поліції України», наказом Департаменту патрульної поліції від 30.11.2017 року № 519 о/с з 01.12.2017 року ОСОБА_1 звільнена з посади інспектора роти № 5 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у м. Харкові Департаменту патрульної поліції та призначена на посаду поліцейського роти № 5 батальйону № 2 того ж Управління патрульної поліції. Підставою такого призначення був власноруч написаний позивачем рапорт, датований 31.10.2017 року за її підписом.

Зі змісту Наказу Департаменту патрульної поліції від 29.12.2017 року № 589 о/с вбачається, що ОСОБА_1 , поліцейському роти № 5 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрудьної поліції присвоєно спеціальне звання «капрал поліції». Відповідно до журналу видачі службових посвідчень 30.01.2018 ОСОБА_1 отримала службове посвідчення НОМЕР_1 , в якому зазначено її посаду «поліцейський роти № 5 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції» зі званням капрала поліції, про що в журналі мається її особистий підпис.

Судом також встановлено, що наказом Департаменту патрульної поліції від 13.07.2018 року № 680 о/с, на підставі наказу Національної поліції України від 14.05.2018 року № 470 капрала поліції ОСОБА_1 призначено на посаду поліцейського роти № 5 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, звільнивши з посади поліцейського роти № 5 батальйону № 2 того ж Ууправління патрульної поліції. Підставою такого звільнення також був власноруч написаний рапорт позивача від 24.05.2018 року із зазначенням посади, на якій позивач перебувала на час його написання - а саме: поліцейський роти № 5 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції та її звання - капрал поліції.

Колегія суддів вказує, що зазначені обставини підтверджуються наданими документами, копії яких містяться в матеріалах справи, що спростовує доводи позивача щодо її необізнаності стосовно її посади та звання.

Наказом Департаменту патрульної поліції від 29.12.2018 року № 1256 о/с ОСОБА_1 , поліцейському роти № 5 батальйону № 2 управління патрульної поліції в Харківській області ДПП присвоєно спеціальне звання «сержант поліції».

Як передбачено Наказом МВС України від 26.04.2017 року № 347 «Про порядок оформлення, виготовлення, обліку, видачі, знищення службових посвідчень НПУ», у правій інформаційній половині документа (посвідчення) текстом чорного кольору викладаються відомості про наявне спеціальне звання поліції або ранг державного службовця, прізвище, ім`я, по батькові та посаду, які обіймає.

Так, п. 4 розділу III вказаного наказу МВС України від 26.04.2017 року № 347 передбачено, що для виготовлення та отримання службового посвідчення особи прибувають у встановлені терміни що кабінету-студії з довідкою для виготовлення посвідчення Національної поліції України, в якій визначені підстави для його видачі. Зазначена довідка видається підрозділами кадрового забезпечення уповноважених органів за місцем проходження служби (роботи) особи.

Пунктом 7 розділу III Наказу МВС України від 26.04.2017 року № 347 встановлено, що обмін та повторна видача посвідчень здійснюється в разі закінчення терміну його дії, переведення особи до іншого органу (підрозділу) поліції, установи, що належить до сфери управління Національної поліції України, її переміщення на іншу посаду, присвоєння чергового спеціального звання, зміни прізвища (імені чи по батькові), втрати або механічного пошкодження, яке призвело до порушення цілісності службового посвідчення або унаслідок якого неможливо ідентифікувати дані про особу.

Колегія суддів зазначає, що у зв`язку із тим, що наказом Департаменту патрульної поліції від 29.12.2018 року № 1256 о/с ОСОБА_1 присвоєно звання «сержант поліції», позивач має службове посвідчення серії НОМЕР_2 , видане 14.02.2019 року із зазначенням її посади поліцейського та званням сержанта поліції, отже позивач був обізнаний про існування оскарженого наказу.

Згідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський зобов`язаний: звертаючись до особи, або у разі звернення особи до нього, поліцейський зобов`язаний назвати своє прізвище, посаду, спеціальне звання та пред`явити на її вимогу службову посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною, в ньому інформацією, не випускаючи його з рук.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що співробітники патрульної поліції під час здійснення ними своїх службових обов`язків уповноважені складати адміністративні матеріали, передбачені відповідними статтями Кодексу України про адміністративні правопорушення - протоколи та постанови, в яких обов`язково зазначаються посада, звання, прізвище, ім`я та по-батькові поліцейського, який складає відповідний матеріал.

Так, позивачем зазначено, що була обізнана про те, що її посада не інспектор, а поліцейський, вона отримала спеціальний жетон, відповідне посвідчення, де зазначалась обіймана посада. Крім того, виконуючі свої посадові обов`язки ОСОБА_1 складала протоколи, де також зазначається її посада.

Стосовно посилань позивача на те, що нею не пропущений місячний строк звернення до суду, передбачений ст. 233 Кодексу законів про працю України, оскільки трудову книжку під підпис ОСОБА_1 не отримувала, а з наказом під підпис ознайомлена не була, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Звільнення - припинення трудового договору (контракту) на підставах, що передбачаються законом. Звільнення з роботи бувають з ініціативи працівника, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу та на інших законних підставах. У трудовому праві України - найсуворіший вид дисциплінарного стягнення.

В даному випадку сторони не заперечували той факт, що трудову книжку не було вручено ОСОБА_1 , оскільки трудові відносини із нею не закінчились, оскільки вона і по теперішній день працює у Департаменті.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскаржуваним наказом ОСОБА_1 призначено на посаду поліцейського роти № 5 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у м. Харкові Департаменту патрульної поліції Національної поліції, звільнивши з посади інспектора роти № 5 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у м. Харкові Департаменту патрульної поліції Національної поліції. Таким чином, фактично, вказаний наказ є наказом про переведення ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, колегія суддів суд приходить до висновку, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, які визначають особливості обчислення строку звернення до суду у справах про звільнення, а не переведення, до спірних правовідносин не застосовуються.

Вказана позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 16.10.2019 року справа № 520/2559/19.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим посилання представника позивача на постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі № 9901/821/18, постановах Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі № 826/671/16, від 14.06.2019 року у справі № 826/10995/15, оскільки предметом розгляду вищевказаних справ були саме правовідносини щодо звільнення осіб з публічної служби, тобто з припиненням трудових правовідносин.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що про своє призначення з 01.12.2017 року на посаду поліцейського роти № 5 батальйону № 2 управління патрульної поліції у місті Харкові Департаменту патрульної поліції Національної поліції (підстава: рапорт Лещенко Д.В. від 31.10.2017 року) та звільнення її з посади інспектора роти № 5 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у м. Харкові Департаменту патрульної поліції (наказ Департаменту патрульної поліції від 30.11.2017 року № 519 о/с з 01.12.2017 року) позивачу було відомо ще з грудня 2017 року, коли вона почала виконувати відповідні обов`язки за посадою.

Тоді як з даним позовом позивач звернулась до суду лише 17.04.2019 року, тобто з пропущенням встановленого законодавством строку звернення до суду.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на те, що строк звернення до суду розпочинається виключно з моменту ознайомлення зі спірним наказом, який позивачем не було отримано, оскільки позивач була обізнана про своє переміщення та не зверталась із відповідною заявою для отримання спірного наказу.

Крім того, позивачем також зазначено про обізнаність щодо існування спірного наказу, поряд із тим, про те, що наказ № 519 о/с від 30.11.2017 року порушує її права та, на її думку, є незаконним, вона дізналась лише після спілкування із правозахисником.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за змістом ч. 3 та ч. 4 зазначеної статті, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вагомим аспектом при вирішенні питання щодо наявності чи відсутності з боку позивача факту пропуску строку звернення до суду є специфіка даних спірних правовідносин - щодо проходження публічної служби, встановлення обставин, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав та зміг вчинити дії, направлені на їх відновлення.

У свою чергу, аналіз зазначеного у спірних правовідносинах повинен бути здійсненим з урахуванням норм ч. 4 та ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» визначено, що громадянин може звернутися із заявою про вирішення спору у справах про звільнення з публічної служби - у місячний строк із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видач: трудової книжки.

Право на звернення до адміністративного суду з позовом є складовою права на судовий захист, що передбачено ст. 55 Конституції України. Це право є диспозитивним правом у адміністративному процесі.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

При вирішенні справи судом враховано, що початок строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Тому, при визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Аналізуючи встановлені судом обставини, колегія суддів приходить до висновку про відсутність поважних причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, представником позивача та самим позивачем також таких причин не зазначено, крім того не вказано будь-яких обставин і не надано відповідних доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення до суду з цим позовом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду за своєю суттю не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і шляхом встановлення строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання.

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані і рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45).

Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Аналізуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції зазначає, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій передбачених Кодексом адміністративного судочинства України.

Законодавче обмеження строку оскарження, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Згідно правової позиції Конституційного Суду України, наведеної у рішенні від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, наявність законодавчо встановленого строку на звернення до суду не слід розглядати як обмеження права на судовий захист - законодавець в такий спосіб лише встановлює часові межі реалізації такого права.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.

Колегія суддів, підсумовуючи вищевказане та враховуючи встановлений факт пропуску позивачем строків звернення до суду та, зазначаючи що, в силу п. 1 ч. 2 ст. 183 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено постановлення за результатами підготовчого провадження ухвали про залишення позову без розгляду, погоджується з висновками суду першої інстанції про залишення без задоволення заяви позивача про поновлення строку звернення до суду.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано залишив без розгляду адміністративний позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2019 року по справі № 520/3809/19 відповідає вимогам ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2019 року по справі № 520/3809/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)В.В. Старостін
Судді(підпис) (підпис) С.С. Рєзнікова А.О. Бегунц
Повний текст постанови складено 24.12.2019 року