Справа № 120/1834/19-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1834/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Бошкова Ю.М.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

17 грудня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Курка О. П. Білої Л.М. ,

секретар судового засідання: Аніщенко А.О.,

за участю:

представника відповідача: Бешлея Ігоря Васильовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року (ухвалене в м. Вінниці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в червні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач та відповідач подали апеляційні скарги.

06 листопада 2019 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

Позивач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористалась та не подала відзив на апеляційну скаргу відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги своєї апеляційної скарги підтримав в повному обсязі просив її задовольнити. Щодо задоволення апеляційної скарги позивача заперечував, просив суд відмовити в її задоволенні.

Позивач, будучи належним чином повідомленою про дату, час, та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не зявилась.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг та відзиву, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційних скарг у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, ОСОБА_1 перебувала на службі в органах внутрішніх справ України з вересня 1996 року на посаді - помічника начальника районного відділу - оперативного чергового чергової частини штабу (на правах сектору) Томашпільського районного відділу УМВС України у Вінницькій області.

06.11.2015 року, начальником УМВС у Вінницькій області прийнято наказ № 164 о/с яким, згідно з п. 10 та п. 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 , звільнено у запас Збройних Сил за п.64 "г" (за скорочення штатів).

Не погоджуючись із винесеним наказом, позивач оскаржила його до суду.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду у справі 802/20/16-а від 03.02.2016 року, яка залишена в силі ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.03.2016 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та зобов`язання поновити на роботі.

Постановою Верховного Суду від 21.11.2018 року постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 03.02.2016 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.03.2016 у справі №802/20/16-а скасовано в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу і ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області №164 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення у запас Збройних Сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1 ., помічника начальника районного відділу - оперативного чергового чергової частини штабу (на правах сектору) Томашпільського районного відділу УМВС України у Вінницькій області з 06.11.2015 року та поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника начальника районного відділу - оперативного чергового чергової частини штабу (на правах сектору) Томашпільського районного відділу УМВС України у Вінницькій області з 07.11.2015 року.

На виконання постанови Верховного Суду від 21.11.2018 року наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України у Вінницькій області №1 о/с від 03.01.2019 року скасовано наказ УМВС України у Вінницькій області від 06.11.2015 року № 164 о/с та поновлено майора міліції Пашковську ОСОБА_2 .В. на посаді помічника начальника районного відділу - оперативного чергового чергової частини штабу Томашпільського районного відділу Управління МВС України у Вінницькій області з 07 листопада 2015 року. Підстава: постанова Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.11.2018 року № 802/20/16-а.

Відповідно до поданого 03.01.2019 року рапорту Пашковської Т.В. наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України у Вінницькій області №1 о/с від 04.01.2019 року № 2 о/с згідно з пунктом 10 та пунктом 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено у запас Збройних Сил за п. 64 "г" (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1 (М-086932), помічника начальника районного відділу - оперативного чергового чергової частини штабу Томашпільського районного відділу Управління МВС України у Вінницькій області з 04 січня 2019 року; вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні складає: 22 роки 04 місяці 03 дні, та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби - 03 роки 01 місяців 28 днів.

03.01.2019 року ОСОБА_1 звернулась із рапортом про виплату грошового забезпечення за період вимушеного прогулу з тих підстав, що в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 року не прийнято рішення про виплату.

Листом голови ліквідаційної комісії УМВС України у Вінницькій від 6 лютого 2019 року № 5/26-2019 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні рапорту від 03.01.2019 року про виплату грошового забезпечення за період вимушеного прогулу з тих підстав, що в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 року не прийнято рішення про виплати, а з 06.11.2015 року не здійснюється асигнування на виплату заробітної плати, у зв`язку з наказом МВС України від 06.11.2015 року № 1388.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України (КЗпП) при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із частиною першою статті 19 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 року №565-ХІІ «Про міліцію» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) форми і розмір грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлені Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу».

Згідно пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114 (Положення №114) у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

На виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 та з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ наказом Міністерства внутрішніх справ від 31.12.2007 року №499 затверджено та введено в дію з 01.01.2008 року Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (Інструкція №499).

Відповідно до пункту 3.5.2 Інструкції №499 особам рядового і начальницького складу, звільненим з органів внутрішніх справ, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачується за посадою, з якої вони були звільнені, але не більше як за один рік.

Єдиним нормативним актом, який визначає порядок обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження, чинність якого поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності є Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (Порядок №100).

Із пункту 5 Порядку №100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Отже, за приписами наведених норм, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку №100.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.01.2014 у справі №21-395а13 та підтримана Верховним Судом у постанові від 24.01.2018 у справі №815/6284/13.

Враховуючи зазначене, розрахунок середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу, в даному випадку необхідно здійснювати, керуючись Порядком №100.

Суд зауважує, що у справі №802/20/16-а позивач не заявляла вимог, а судом не вирішувалось питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу.

Отже, вимога про стягнення на користь позивача середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням, факт якого встановлено судовим рішенням у справі №802/20/16-а, за своєю природою є новою позовною вимогою та не може бути вирішена у рамках прийняття додаткового судового рішення у справі №802/20/16-а.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 14.02.2018 року у справі №2а/1570/4811/2011.

Також суд звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Отже, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його неухильного виконання.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічно відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги Управління МВС України у Вінницькій області, що позивач, безпідставно просить зобов`язати УМВС України у Вінницькій області нарахувати та виплати грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 07.11.2015 року по 03.01.2019 року включно в розмірі 142200 грн., оскільки Постановою Кабінету Міністрів України № 730 від 16.09.2015 року "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" розпочато ліквідацію юридичної особи Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області та його структурні підрозділи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №802/20/16-а позивача поновлено на посаді з 07.11.2015 року.

Суд зауважує, що з метою визначення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 , необхідно встановити середню її заробітну плату.

Так, в матеріалах справи міститься довідка №103 від 26.06.2019 року, видана Управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, згідно якої заробітна плата (дохід) позивача за червень-липень 2011 року складає 4031,24 грн.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно пункту 1.7 Інструкцій №499 при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата

Зі змісту Інструкцій №499 вбачається, що грошове забезпечення особам рядового чи начальницького складу обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04.04.2019 року у справі №П/811/1429/16.

Враховуючи вищезазначені норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір середньоденної заробітної плати (грошового забезпечення) позивача за червень-липень 2011 року складає 66,09 грн. (4031,24 грн. /61).

Водночас, колегія суддів зазначає, що нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу розпочинається із дати звільнення та закінчується датою прийняття відповідним органом рішення про визнання звільнення незаконними та поновлення особи на роботі.

Статтею 235 КЗпП передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції, що кінцевою датою нарахування позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу є дата, яка передує винесенню наказу головою ліквідаційної комісії УМВС України у Вінницькій області №1 о/с, тобто 02.01.2019 року.

Отже, з урахуванням вказаних обставин, колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.11.2015 року по 02.01.2019 року (1152 календарних днів) в сумі 76135,68 грн. (1152*66,09 грн.).

Водночас, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. УМВС України у Вінницькій області як податковий агент зобов`язаний виплатити позивачеві визначену суму, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов`язкові платежі.

У зв`язку з чим апеляційна скарга Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області не підлягає задоволенню.

Щодо доводів позивача в апеляційні скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 скориговане грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 7 листопада 2015 року по 3 січня 2019 року на коефіцієнт підвищення грошового забезпечення в Головному управлінні Національної поліції у Вінницькій області в 2016 - 2018 роках стосовно грошового забезпечення, яке існувало в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо посади помічника начальника районного відділу - оперативного чергового чергової частини штабу (на правах сектору), колегія суддів вказує на слідуюче.

Пункт 10 Порядку визначає, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Таким чином, сума належного позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути скоригована на відповідний коефіцієнт підвищення з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та доводами апелянта, що Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (код ЄДР 08592106) знаходиться в стані припинення.

Статтею 111 Цивільного Кодексу України визначено порядок ліквідації юридичної особи та повноваження ліквідаційної комісії. Частиною 5 ст. 111 Цивільного Кодексу України визначено, що ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи та відповідно до законодавства здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.

Відповідно до Наказу МВС України №1290 від 26.10.2015 року «Про затвердження Порядку передачі-приймання справ у разі припинення територіального органу Міністерства внутрішніх справ України (підприємства, установи, організації, що належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ, структурного підрозділу МВС та його територіальних органів) чи зміни його керівника», відсутні повноваження щодо нарахування та виплати грошового забезпечення.

Крім того, відповідно до наказу МВС України від 06.11.2015 року № 1388 «Про організаційно - штатні питання» втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України. Усі працівники ОВС були звільнені та виключені зі списків особового складу. Тобто з 06.11.2015 року не здійснюються асигнування на виплату заробітної плати.

Отже, колегія суддів зазначає, що суд у даній справі не може самостійно здійснити розрахунок середньомісячної заробітної плати для виплати позивачеві грошових коштів пов`язаних із вимушеним прогулом, оскільки в силу положень Порядку №100 має бути застосований коефіцієнт коригування заробітної плати з дня підвищення посадового окладу. Така інформація у суду відсутня і сторони суду її не надали, відповідач при цьому заперечував факт підвищення окладу.

Посилання позивача на постанову Кабінету Міністрів України № 730 від 16.09.2015 року "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" стосовно збільшення грошового забезпечення за посадою помічник начальника районного відділу - оперативного чергового чергової частини штабу (на правах сектору) судова колегія вважає помилковим, оскільки ОСОБА_1 поновлено на роботі в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, до органів Національної поліції на роботу вона не приймалась, відтак постанова Кабінету Міністрів України № 730 від 16.09.2015 року не підлягає застосуванню у даному випадку та регулює правовідносини виключно з працівниками Національної поліції.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Також, суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах стягнення за один місяць.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 371 КАС України, суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Однак, боргом вважається сума, яка нарахована, проте не виплачена. В даному випадку, сума, яка підлягає стягненню має бути нарахована та виплачена позивачу із відрахуванням всіх необхідних платежів.

Відтак, враховуючи положення статті 371 КАС України, до негайного виконання підлягає стягнення середнього заробітку в межах стягнення за один місяць.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи наведені апелянтами аргументи, суд апеляційної інстанції вважає, що вказані доводи, наведені в апеляційних скаргах, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у апеляційних скаргах не зазначено.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі надав оцінку усім вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, у зв`язку із чим, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 23 грудня 2019 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Курко О. П. Біла Л.М.