Справа № 320/3005/19
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 грудня 2019 року м.Київ № 320/3005/19
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головенко О.Д., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини - НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України та просить суд:

визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби;

зобов"язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 21.09.2018 його було звільнено у запас за станом здоров`я. Як зазначає позивач він з 2014 є учасником бойових дій, проте в період з 2014 по 2018 додаткова відпустка із збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій позивачу не надавалась, відтак позивач звернувся до відповідача з вимогою надати, довідку про невикористані позивачем дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, а також здійснити компенсацію за невикористані дні такої відпустки, проте відповідач відмовив позивачу, у зв`язку з відсутністю наказу на таку компенсацію.

Також позивач зазначив, що 16.05.2019 за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18, Верховний Суд надав висновки, а саме в аналогічному провадженні та, зазначив, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку.

24.07.2019 до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, у яких третя особа просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на обставини викладені у письмових поясненнях, а саме у зв`язку з введенням в Україні особливого періоду під час, якого надання, щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій не допускається.

02.08.2019 позивачем подано пояснення на письмові пояснення третьої особи, у яких вважає письмові пояснення вважає необґрунтованими і просить суд позовні вимоги задовольнити.

16.08.2019 відповідачем подано до суду клопотання про передачу адміністративного позову на розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва, з підстав наведених у зазначеному клопотанні.

Також відповідачем подано клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду, у зв`язку з пропуском позивачем строків на звернення до адміністративного суду.

Крім того направив відзив на адміністративний позов, у якому просить суд замінити відповідача на належного, у зв`язку з відсутністю повноважень на виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

12.09.2019 позивачем подано письмові пояснення із запереченням доводів відповідач, а також з проханням позов задовольнити з підстав наведених у поясненнях.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.06.2019 суд, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження).

Ухвалою суду від 18.06.2019 провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішенням Верховного Суду від 16.05.2019 у зразковій справі № 620/4218/18.

Ухвалою суду від 11.12.2019 провадження у справі поновлено, у зв`язку з набранням законної сили рішенням Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 620/4218/18.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 263 КАС України визначено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про порушення правил підсудності суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач має зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1 від 26.04.2019, про що свідчить відмітка у паспорті громадянина України ОСОБА_1 .

Оскільки до предмету даного спору відноситься бездіяльність відповідача, позивач скористався своїм правом на вибор суду, звернувся до Київського окружного адміністративного суду, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне відмовити відповідачу у задоволенні даного клопотання.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду, суд зазначає наступне.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 також зазначено, що грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

З огляду на вищенаведене суду, вважає за можливе, відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду.

Щодо клопотання відповідача про заміну первісного відповідача на Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України суд зазначає наступне.

Однією з вимог даного адміністративного позову є зобов"язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Оскільки, відповідач є окремою юридичною особою до обов`язків якого входить здійснення забезпечення особового складу та підпорядкованих підрозділів фінансовими, матеріальними та іншими ресурсами, а також нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні, у тому числі та щорічної додаткової відпустки, суд відмовляє відповідачу у задоволенні клопотання про заміну неналежного відповідача.

Дослідивши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом серія НОМЕР_2 , виданим Радянським РУ ГУ МВС України в м. Києві 15.03.1996. Реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

Позивач має зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1 від 26.04.2019, про що свідчить відмітка у паспорті громадянина України.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника відділу забезпечення картографічною інформацією Центрального управління воєнного-топографічного та навігації Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.10.2018 № 193 позивача виключено з усіх видів забезпечення.

Наказом від 21.09.2018 № 513 позивачем звільнено у відставку відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме за пунктом «б» (за станом здоров`я).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 29.12.2014.

26 лютого 2019 року позивач звернувся до третьої особи з вимогами надати довідки про не використані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2014-2018, а також нарахувати та виплатити грошову компенсацію за не використані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2014-2018 виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Третя особа листом та відмовила позивачу, у зв`язку з відсутністю відповідного наказу військової частини про грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки.

На думку позивача бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та гне виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки є протиправною, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регламентовані Законом України «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон України «Про відпустки»), Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ (далі - Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про відпустки», законодавством встановлені види щорічних відпусток, а саме основна та додаткова, а також інші додаткові відпустки.

Згідно із ст. 16-2 Закону встановлена додаткова відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності, зокрема, учасникам бойових дій додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Також ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлені пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, зокрема, надається така пільга, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (п.12).

Крім цього ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Крім того, ст. 10 Закону України «Про відпустки» розділу ІІ «Щорічні відпустки» регламентований порядок надання щорічних відпусток.

Згідно з п. 8 ч. 13 ст. 10 Закону України «Про відпустки» щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються ветеранам війни, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, а також особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Вказана норма співвідноситься з п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Таким чином, позивачу, якій не використав щорічну додаткову відпустку, при його звільненні відповідач повинен був нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку.

Посилання ж відповідача на те, що в особливий період надання військовослужбовцям інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється, є необґрунтованим та безпідставним, оскільки даним предметом спору є вимога про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 04.09.2019, а не на про надання вказаного виду відпустки.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

У рішенні Верховного Суду від 16.06.2019 у справі № 620/4218/18 (зразкова справа) зазначено, що ознаками типової справи є: - позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби; - відповідач, суб`єкт владних повноважень: військова частина, на якій позивач перебував на забезпечені; - підстави спору: фактичні - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби, не нарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; нормативні - норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; - предмет спору: протиправна бездіяльність військової частини щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений п.п. 17-18 ст.101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Висновки Верховного Суду у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений п.п. 17-18 ст.101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Верховний Суд у рішенні від 16.06.2019 у справі № 620/4218/18 зазначив, що відповідно до ч. 14 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2016 по 2018, це є його обов`язком.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 21.08.2019 залишила без змін рішення Верховного Суду від 16.06.2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 також зазначено, що грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

Також щодо твердження відповідача про невірно обраний позивачем спосіб захисту суд зазначає.

Згідно із ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до абз. 3 ч. 14 ст. 10 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Вказана норма передбачає обов`язок, а не право відповідача компенсувати невикористану щорічну додаткову відпустку, а оскільки відповідач ухилився від такої компенсації, суд вважає, ухилився саме шляхом протиправної бездіяльності, а отже спосіб захисту обраний позивачем є правомірним і підставним.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Щодо твердження відповідача про заборону суду втручатись у дискреційні повноваження державних органів суд зазначає наступне.

Так, суд звертає увагу на те, що згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас, ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Суд зазначає, що не являються дискреційними функції відповідача як суб`єкта владних повноважень щодо нарахування та виплати грошової компенсації щорічної додаткової відпустки особі, як учаснику бойових дій, оскільки така виплата є обов`язком відповідача а не правом.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржувана бездіяльність відповідача за таких обставин не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані ст. 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип "належного урядування" покладає на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наведених обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73 - 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 262 КАС України, суд

в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошової компенсації щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 10.10.2018.

Зобов"язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2018 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 10.10.2018

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Головенко О.Д.