Справа № 460/2794/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/10873/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Судової-Хомюк Н.М.,

Коваля Р.Й.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 та Головного управління ДФС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Махаринець Д.Є.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Рівне о 10 год. 22 хв. 16 липня 2019 року, повне судове рішення 02 серпня 2019 року, у справі №460/2794/18 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

06.11.2018 ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області, просила визнати протиправним та скасувати наказ від 09.10.2018 №18-о про звільнення ОСОБА_2 , поновити ОСОБА_2 на роботі в Державній податковій інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області на посаді головного державного інспектора відділу адміністрування доходів і зборів самозайнятих осіб управління доходів і зборів з фізичних осіб, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Протокольною ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 16.07.2019 замінено відповідача Державну податкову інспекцію у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області на правонаступника - Головне управління ДФС у Рівненській області.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що трудове законодавство покладає на роботодавця обов`язок запропонувати роботу за відповідною професією (спеціальністю), а при відсутності такої роботи - іншу роботу, що є на підприємстві, в установі, організації, а у випадках проходження особою державної служби - можливість переведення державного службовця на іншу рівнозначну вакантну посаду в тому самому державному органі. Суд першої інстанції вказав, що після поновлення позивача на посаді (05.06.2018) ДПІ у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області уже знаходилася у стадії припинення шляхом приєднання до ГУ ДФС у Рівненській області, тобто підстави, які зазначені у попередженні, не були актуальними. Суд першої інстанції зазначив, що наявні у матеріалах справи повідомлення-пропозиції працевлаштування, які були адресовані іншим працівникам ДПІ у м. Рівному ГУ ДФС у Рівненській області, свідчать що у період між врученням позивачу попередження про наступне вивільнення та звільненням її з посади у відповідача були наявні інші вакантні посади, які позивачу не пропонувалися, про можливість працевлаштування у ГУ ДФС у Рівненській області позивач повідомлена не була. Суд першої інстанції прийняв доводи представника позивача, що у процедурі припинення державної служби відносно позивача допущено порушення права на забезпечення працевлаштування, оскільки роботодавець не виконав свій обов`язок щодо працевлаштування позивача, не запропонувавши їй усі вакантні посади.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДФС у Рівненській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що організаційною структурою ДПІ у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області на 2018 рік не передбачено структурного підрозділу, на посаді якого постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 у справі №817/995/15 поновлено позивача. Скаржник вказує, що всі посади, передбачені штатним розписом ДПІ у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області на 2018 рік, зайняті працівниками. Зазначає, що з 18.05.2018 ДПІ у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області перебуває у стані припинення, у зв`язку з чим усім працівникам вручені повідомлення про наступне вивільнення. Вказує, що у ДПІ у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області був обов`язок працевлаштувати позивача в тій самій установі, що було неможливим з огляду на відсутність вакантних посад. Також вказує, що до позовної заяви не додано документа, який підтверджує розмір заробітної плати, яку отримувала позивач.

ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та просить змінити рішення суду першої інстанції в цій частині. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до листа ГУ ДФС у Рівненській області від 24.07.2019 позивач отримала заробітну плату лише у липні у розмірі 4242,07 грн., з яких заробітна плата за 10 робочих днів складає 2977,21 грн., у серпні та вересні 2018 року зазначені у довідці виплати не є заробітною платою, а отриманими відпускними. Вважає, з врахуванням додаткових пояснень, що слід стягнути на користь позивача 64387,90 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Головне управління ДФС у Рівненській області подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 , вказавши, що розрахунок середнього заробітку надано після судового розгляду справи судом першої інстанції по суті. Зазначає, що коефіцієнт коригування складає 1,19.

В судовому засіданні представник Головного управління ДФС у Рівненській області подану апеляційну скаргу підтримав, щодо апеляційної скарги представника позивача заперечив. Позивач в судове засідання не з`явився, явку повноважного представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає частково.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, Наказом ДПІ у м. Рівному ГУ ДФС у Рівненській області від 05.06.2018 № 10-о, на виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 №817/995/15, ОСОБА_2 поновлено на роботі в ДПІ у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області на посаді головного державного інспектора відділу адміністрування доходів і зборів самозайнятих осіб управління доходів і зборів фізичних осіб з 10.03.2015.

Повідомленням-пропозицією від 14.06.2018 №902/10/17-16-13-09 ОСОБА_2 повідомлено, що у зв`язку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності працівників ДПІ у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №840, наказів ДФС України від 17.02.2017 №100, від 27.10.2017 №709, введенням в дію Організаційної структури та Штатного розпису ДПІ у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області відповідно до Наказу ДПІ у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області від 02.02.2018 №5, посада, на яку поновлено ОСОБА_2 згідно з рішенням суду, у структурі ДПІ у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області не передбачена.

У зв`язку з відсутністю будь-яких вакантних посад у ДПІ у м. Рівному Головного управління ДФС У Рівненській області за погодженням з начальником Рівненської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Рівненській області ОСОБА_2 запропоновані для переведення рівнозначні вакантні посади, а саме: головний державний інспектор відділу обслуговування платників Рівненської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області, строково; головний державний інспектор Здолбунівського відділення Рівненської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області, постійно.

ОСОБА_2 отримання вказаного повідомлення-пропозиції не заперечує, на вказані посади не погодилася у зв`язку з тим, що одна із них є строковою, а інша передбачає переїзд до нового населеного пункту - м. Здолбунів.

23.06.2018 ОСОБА_2 під підпис попереджено про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності працівників ДПІ у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №840, наказів ДФС України від 17.02.2017 №100, від 27.10.2017 №709, введенням в дію Організаційної структури та Штатного розпису ДПІ у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області відповідно до Наказу ДПІ у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області від 02.02.2018 №5. Зазначено, що державну службу буде припинено на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою згідно з частиною 4 цієї статті вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Судом першої інстанції встановлено і не заперечується відповідачем, що після отримання ОСОБА_2 повідомлення-пропозиції від 14.06.2018 будь-які інші вакантні посади, окрім тих, які зазначені у повідомленні, не пропонувалися.

Наказом ДПІ у м.Рівному ГУ ДФС у Рівненській області від 09.10.2018 № 18-о «Про звільнення ОСОБА_2 » припинено державну службу та звільнено ОСОБА_2 з посади головного державного інспектора відділу адміністрування доходів і зборів самозайнятих осіб управління доходів і зборів з фізичних осіб у зв`язку з скороченням штату працівників, на підставі п.1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п.1 ст. 40 КЗпП України.

Вважаючи таке звільнення незаконним, ОСОБА_2 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного наказу, підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» встановлено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Частиною 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» передбачено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачена у частині 2 статті 40 Кодексу законів про працю України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного наказу, норми якого застосовуються до спірних правовідносин субсидіарно, (далі - КЗпП України) заборона звільнення у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, за можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 1-3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, в момент попередження про наступне вивільнення, вакантними є всі посади відповідно до нового штатного розпису, які і повинні бути запропоновані всім працівникам.

Припинення державної служби з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців можливе тільки у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі відповідно до кваліфікації державного службовця.

Так як обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 13 листопада 2019 року (справа № 824/4/16-а), від 16 травня 2018 року (справа №807/2384/15), від 22 жовтня 2019 року (справа №819/1827/17).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, виходячи з нормативного тлумачення статті 40, частин 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

При цьому, в разі змін в організаційній структурі юридичної особи публічного права звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату самої установи не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації. Коли йдеться про кількісне скорочення посад (штатних одиниць) роботодавець також повинен з`ясувати хто з цих працівників має переважне право на залишення на роботі.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудовий спір, пов`язаний зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суд має з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби» від 28 березня 2018 року № 296 Державну податкову інспекцію у м. Рівному Головного управління ДФС реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління ДФС у Рівненській області.

На підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 № 296 Державною фіскальною службою України видано наказ від 10.05.2018 № 294 «Про реорганізацію територіальних органів ДФС у Рівненській області».

Підставою для попередження про наступне вивільнення усіх працівників відповідача (окрім ОСОБА_2 ) став саме факт реорганізації ДПІ у м. Рівному ГУ ДФС у Рівненській області, що здійснюється відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 № 196, що підтверджено долученими до матеріалів справи копіями листів-попереджень (а.с.89 - 119).

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи станом на день прийняття відповідачем наказу від 05.06.2018 № 10-о «Про поновлення ОСОБА_2 » Державна податкова інспекція у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області уже знаходилася у стадії реорганізації шляхом приєднання до Головного управління ДФС у Рівненській області.

Однак, лише щодо позивача застосовано іншу підставу для попередження про наступне вивільнення, а саме: Постанова Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №840, Накази ДФС України від 17.02.2017 № 100 та від 27.10.2017 № 709, введення в дію Організаційної структури та Штатного розпису ДПІ у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області.

Попередження про наступне вивільнення, яке вручене позивачу 23.06.2018, обґрунтовується раніше чинними правовими актами та необхідністю впровадження нової Організаційної структури та Штатного розпису ДПІ у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області.

Водночас, після поновлення ОСОБА_2 на посаді (05.06.2018) ДПІ у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області уже знаходилася у стадії припинення шляхом приєднання до ГУ ДФС у Рівненській області, тобто підстави, які зазначені у попередженні ОСОБА_2 , не були актуальними.

Реорганізацію та скорочення штатної чисельності працівників ДПІ у м.Рівному ГУ ДФС у Рівненській області на підставі зазначених у попередженні позивача про наступне вивільнення проведено у 2017 році. Наказом ДПІ у м.Рівному ГУ ДФС у Рівненській області від 02.02.2018 №5 з 01.01.2018 введено в дію Штатний розпис на 2018 рік.

З моменту поновлення ОСОБА_2 на посаді (05.06.2018), на виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 №817/995/15, позивача допущено до виконання службових обов`язків, виплачувалася заробітна плата.

За таких обставин Постанова Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №840, Накази ДФС України від 17.02.2017 № 100 та від 27.10.2017 № 709, введення в дію Організаційної структури та Штатного розпису ДПІ у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області, на переконання суду апеляційної інстанції, не є тими правовими підставами, які слід розглядати як реорганізація та застосовувати правові наслідки такої реорганізації до позивач станом на червень-жовтень 2018 року.

Щодо подальшого винесення Постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 №196 та Наказу Державної фіскальної служби України від 10.05.2018 № 294, то такі, на переконання суду першої інстанції, не звільняють відповідача від обов`язку працевлаштувати позивача у спосіб, достатній для відновлення прав останнього, що передбачає можливість подальшого використання позивача на службі, шляхом поновлення на посаді.

Встановлена законодавством можливість скорочення посади, яку обіймав службовець до звільнення, не виключає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівника. У разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або в нести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену посаду, або рівноцінну їй.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, у період між врученням позивачу попередження про наступне вивільнення (23.06.2018) та звільненням позивача з посади (09.10.2018) у відповідача були наявні інші вакантні посади, які позивачу не пропонувалися, про можливість працевлаштування у ГУ ДФС у Рівненській області позивач повідомлена не була.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 1 статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі аналізу вказаних законодавчих положень та обставин справи, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що у процедурі припинення державної служби відносно ОСОБА_2 допущено порушення права на забезпечення працевлаштування, оскільки роботодавець не виконав свій обов`язок щодо працевлаштування позивача, не запропонувавши їй усі вакантні до моменту звільнення посади.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у зв`язку з припиненням станом на день розгляду справи ДПІ у м. Рівному ГУ ДФС у Рівненській області шляхом приєднання до ГУ ДФС у Рівненській області, яка є правонаступником ДПІ у м. Рівному, позивач підлягає поновленню у Головному управлінні ДФС у Рівненській області на посаді, яку обіймала до дня звільнення.

При цьому, аргументи відповідача щодо втручання суду першої інстанції в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень (ГУ ДФС у Рівненській області) на переконання суду апеляційної інстанції є безпідставними, оскільки в межах спірних правовідносин поновлення позивача на посаді, з якою відбулося звільнення, є належним способом поновлення порушеного права позивача.

Водночас, згідно з пунктом 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074, передбачено, що права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади.

Водночас, щодо виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно з листом ГУ ДФС у Рівненській області від 24.07.2019 №7259/ФОП/17-00-05-21, який долучено до матеріалів справи представником позивача, ОСОБА_2 у липні відпрацювала лише 10 робочих днів, відповідно середньодена заробітна плата склала 297,72 грн.

Відповідно до положень абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2018 №24 «Про впорядкування структури заробітної плати працівників державних органів, судів, органів та установ системи правосуддя у 2018 році» затверджено Схеми посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2018 році, відповідно до яких розмір посадового окладу головний спеціаліст державного органу, юрисдикція якого поширюється на територію міста обласного значення, становить 4 100 грн.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 06.02.2019 №102) затверджено Схеми посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2019 році (у коефіцієнтах) та встановлено, що коефіцієнт співвідношень до мінімального розміру посадового окладу головного спеціаліста державного органу, юрисдикція якого поширюється на територію міста обласного значення, становить 1,39.

Коефіцієнт, на який необхідно прокоригувати виплати, які враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, розраховуються шляхом ділення окладу (тарифної ставки), встановленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

Таким чином, коефіцієнт коригування складає 1,19, що сторонами не заперечується.

За таких обставин, слід стягнути з Головного управління ДФС у Рівненській області на користь ОСОБА_2 64 032,46 грн. (297,72*58 роб. днів 2018 року та 297,72*1,19 коеф.*132 роб. днів 2019 року) середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів.

Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленим у постанові від 18 липня 2018 року (справа 359/10023/16-ц).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що висновки суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині слід скасувати.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 250, 308, 310, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління ДФС у Рівненській області та ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року у справі №460/2794/18 скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

Стягнути з Головного управління ДФС у Рівненській області (, 33023, Рівненська обл., місто Рівне, вул. Відінська, будинок 12) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 64 032,46 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року у справі №460/2794/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Н. М. Судова-Хомюк
Р. Й. Коваль
Повне судове рішення складено 26.12.2019