Справа № 520/12022/19
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

26 грудня 2019 р. № 520/12022/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі : головуючого - судді Зінченко А.В., розглянувши в спрощеному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16,м. Київ,04053, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила суд визнати незаконним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 260762/03 від 25.10.20І9 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років та протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років ОСОБА_1 згідно зі ст. 50-1 Закону України « Про прокуратуру»; скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 260762/03 від 25.10.2019 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років;зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити призначення та виплачувати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) пенсію за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ в редакції Закону№ 2663-ІІІ від 12.07.2001 з 18.09.2019 року, виходячи із розрахунку 90% від суми заробітної плати згідно з довідкою та додатком до неї, виданими Генеральною прокуратурою України № І8-82зп від 12.09.2019 р. - без будь-яких обмежень або виключень з цієї статті, без обмеження заробітної плати, а також проводити відповідні виплати без обмеження граничного (максимального) розміру пенсії.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що на момент її звернення із заявою про призначення пенсії і на теперішній час діє Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ, відповідно до ст. 86 якого, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Разом з тим, ч. 1 ст. 86 цього Закону передбачене поступове збільшення необхідної для призначення пенсії вислуги років, чим значно погіршуються умови, за якими прокурор може отримувати пенсію. У той же час, до липня 2011 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, відповідно до статті 50-1 якого (в редакції від 2001 року) право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мають прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Отже, в період часу з 2001 року по 2011 рік, позивач працював на посадах в органах прокуратури, та мав достатній стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Тому вважає, що має достатню кількість спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років. Проте, відповідач безпідставно відмовив їй у призначенні пенсії.

Дослідивши надані до матеріалів справи докази судом встановлено наступне.

Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 з 05.07.2001 року до теперішнього часу працює в органах прокуратури.

18 вересня 2019 року позивач звернувся до Головного управління ПФУ у місті Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (далі - Закон - №1789-XII).

Головне управління ПФУ у місті Києві листом від 25.10.2019 відмовило позивачу у призначенні пенсії за вислугу років згідно зі ст.50-1 Закону №1789-XII, оскільки відповідно до вказаної статті в редакції від 08.07.2011 прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років. Позивач станом на день звернення мав стаж за вислугу років 20 років 3 місяці 9 днів страхового стажу, у тому числі стажу на посадах прокурора стаж - 17 років 10 місяців 13 днів.

Між сторонами відсутній спір щодо розрахунку стажу позивача.

Спірним питанням у справі, яке підлягає з`ясуванню є протиправність (правомірність) рішення відповідача про відмову в призначенні позивачу пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону №1789-XII (в редакції до 08.07.2011).

Суд зазначає, що частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На час звернення позивача за призначенням пенсії набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII).

У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

У свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до частини першої статті 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років.

Як встановлено судом, на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії у позивача був відсутній даний стаж. Враховуючи вказані положення статті 86 Закону №1697-VII, суд зазначає, що стаж роботи позивача на час його звернення до відповідача є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697-VII.

Слід зазначити, що виходячи з дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

З доводів заявленого позову вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, позивач пов`язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону №1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

З такими доводами суд не погоджується з таких підстав.

Відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26 липня 2001 року (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12 липня 2001 року) до 01 жовтня 2011 року (в редакції Закону № 3668 від 8 липня 2011 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 % від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 %, але не більше 90 % від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 01 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

За встановлених у цій справі обставин, позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011 року, не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону про прокуратуру 1991 року (у вказаній редакції).

Оскільки, позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2016 року в справі №33/6710/15-а, а також Верховним Судом у справах №372/2909/17, №211/3177/17, №752/19006/16-а, і підстав для відступу від неї не встановлено.

Суд зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні "Великода проти України" (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 245, 246 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16,м. Київ,04053, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду у відповідності до ст. 295 цього Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Зінченко А.В.