Справа № 620/2800/19
Суддя: Ткаченко О.Є.
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2019 року Чернігів Справа № 620/2800/19

Чернігівський окружний адміністративний суду складі:

головуючої судді Ткаченко О.Є.,

за участю секретаря Андрушко І.М.,

представників позивача Українця М.П., Оксимчук А.О.,

представника відповідача Труби А.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень про застосування штрафних санкцій, вимоги про сплату боргу, наказу та визнання протиправними дій,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області (далі ГУ ДПС у Чернігівській області), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5;

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 31.05.2019 № 5;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5;

- визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 31.05.2019 № Ф-05;

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 31.05.2019 № 5;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області від 25.03.2019 № 688 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки»;

- визнати протиправними дії Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, за результатами якої складено акт № 348/13/ від 08.05.2019.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що позивач у період з 01.01.2015 по 31.12.2018 відчужив належні йому на праві власності квартири третім особам, сплатив усі необхідні податки та платежі при укладенні відповідних договорів купівлі-продажу, підприємницької діяльності не здійснював, а тому нарахування за оскаржуваними рішеннями відповідача є протиправними та підлягають скасуванню, адже грошові зобов`язання, нараховані позивачеві саме як фізичній особі-підприємцю, яким позивач не є. Позивач стверджує, що дохід, який отримано фізичною особою від продажу житлового будинку, квартири оподатковується у порядку, передбаченому пунктами 172.1-172.2 статті 172 Податкового кодексу України (далі - ПК Украі??ни), за ставкою 5 відсотків, та що жодним діючим нормативно-правовим актом не встановлено заборони фізичній особі отримувати доходи в процесі реалізації її прав та законних інтересів, а також не поставлено таку можливість в залежність від наявності у фізичної особи правового статусу фізичної особи-підприємця. Крім того, позивач звертає увагу, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті за відсутності підстав, передбачених ПК України, та за наслідками перевірки, що проведена з порушенням чинного законодавства, адже відповідач неналежним чином оформив запит, що передував її проведенню, а отже, у позивача не було обов`язку відповідати на такий запит, що нівелює право відповідача на проведення такої податкової перевірки. Останнє у свою чергу є самостійною підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень відповідача.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.09.2019 відкрито провадження у даній справі і призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

У встановлений ухвалою суду строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній посилається на висновки, викладені в акті №348/13/ від 08.05.2019, та зазначив, що оскільки позивач здійснював продаж належного йому майна систематично, то фактично здійснював підприємницьку діяльність та повинен був сплатити нараховані відповідачем грошові зобов`язання. Щодо оскарження позивачем підстав для призначення та проведення податкової перевірки, то відповідач вважає, що платник податків має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Серед доводів відзиву відповідач зазначає, що враховуючи положення ст. 50 Цивільного кодексу України, в разі здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації, вказана фізична особа несе такі ж обов`язки, в тому числі щодо сплати податків, які і фізична особа-підприємець, зареєстрована у встановленому чинним законодавством України порядку.

Представник відповідача усно вказав на необґрунтованість висновку експерта Київської незалежної судово-експертної установи №2881 від 17.10.2019 р. з огляду на те, що предметом висновку експерта не можуть бути питання права та не мають преюдиційного значення для суду при винесення рішення.

Представник позивача надав відповідь на відзив, у якій зазначив про відсутність усього комплексу ознак підприємницької діяльності в діях ОСОБА_1 , а ознаки, на які вказує відповідач, є спільними з цивільно-правовими правочинами, у яких фізична особа здійснює продаж нерухомого майна. Також посилається на п. 172.2 ст. 172 ПК України, який передбачає можливість фізичної особи здійснювати продаж більш як одного об`єкта нерухомого майна (будинки, квартири тощо) та визначає відповідні ставки для цього.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

На адресу позивача Головним управлінням ДФС у Чернігівській області направлено запит від 14.02.2019 № 423/25-01-13-01-09, в якому останній з метою підтвердження правильності обчислення податку на доходи фізичних осіб від продажу нерухомого майна просить надати письмову відповідь (пояснення) з документальним підтвердженням щодо фактів продажу об`єктів нерухомого майна (копії договорів купівлі-продажу та документи, що підтверджують право власності), які перебували у власності протягом 2015-2017 років (а.с.123).

Не отримавши відповіді на запит, разом з повідомленням від 25.03.2019 № 30/25-01-13-04-08 позивачу направлено наказ про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 25.03.2019 № 688, в якому зазначено період, який перевіряється, з 01.01.2015 по 31.12.2018 (а.с.126, 127). Вказані документи позивач отримав 29.03.2019.

Головним управлінням ДФС у Чернігівській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ОСОБА_1 як фізичної особи - платника податків з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних податків і зборів при отриманні доходу від здійснення діяльності, пов`язаної з будівництвом та продажом об`єктів нерухомого майна, за період з 01.01.2015 по 31.12.2018.

За результатом перевірки складено Акт №348/13/ від 08.05.2019 (надалі - Акт перевірки). Перевірка проводилась з 22.04.2019 по 26.04.2019.

В вищезазначеному акті перевірки встановлено порушення позивачем вимог:

- ст. 58, ч. 6 ст.128 Господарського кодексу України в частині здійснення господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи-підприємця та не забезпечення ведення обліку результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства;

- п. 44.1 ст.44., п. 177.10 ст.177 Податкового кодексу України в частині ненадання до перевірки Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність;

- п. 177.5. п. 177.11 ст.177 Податкового кодексу України в частині неподання декларацій про майновий стан і доходи за 2015, 2016 та 2017 роки;

- пп. 168.2.1 п. 168.2 ст.168, п. 177.1. п. 177.2 ст.177 Податковою кодексу України в частині заниження податку на доходи фізичних осіб за 2015-2017 роки, що підлягає сплаті до бюджету всього в сумі 1646742,52 грн. у т.ч. в 2015р. - 875449,09 грн., 2016р. - 718775,73грн., 2017р. - 52517,70 грн.;

- п. 4 ч. 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі змінами та доповненнями, в частині не подання звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015, 2016 та 2017 роки;

- абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі змінами та доповненнями. в частині не нарахування, не обчислення та не сплати єдиного внеску всього на загальну суму 272119,96 грн.. у т.ч., 2015р. - 89995,12 грн., 2016р. - 94941,00 грн. 2017р. - 87183,84 грн.;

- п. 187.1 ст. 187, п. 200.1 та п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України занижено суму податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню та сплачується до державного бюджету в сумі 2169246 грн. за 2015 рік в сумі 984179 грн., за 2016 рік в сумі 1105809 грн. за 2017 рік у сумі 79258 грн.

- п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України в частині заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності, що підлягав декларуванню га сплаті до бюджету за 2015-2017 роки на суму 177693,43 грн., у т.ч. за 2015р. в сумі 88813,41 грн., 2016р. в сумі 82935,67грн., 2017р. в сумі 5944,35 грн.

За висновками акта перевірки винесено наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5;

- податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5;

- податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5;

- рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 31.05.2019 № 5;

- податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5;

- податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 31.05.2019 № Ф-05;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 31.05.2019 № 5. Позивач не погодився зі наведеними вище рішеннями відповідача та звернувся до контролюючого органу вищого рівня (ДФС України) зі скаргою від 14.06.2019 на наведені вище спірні податкові повідомлення-рішення відповідача.

Судом встановлено, що відповідач провів стосовно позивача документальну позапланову невиїзну перевірку на підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 та пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 ПК України, п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, наказу ГУ ДФС у Чернігівській області № 688 від 25.03.2019 р.

З матеріалів справи вбачається, що перевірці передував запит ГУ ДФС у Чернігівській області до ОСОБА_2 щодо надання документів для підтвердження фактів продажу об`єктів нерухомого майна, з метою підтвердження правильності обчислення та сплати податку на доходи фізичних осіб № 423/25-01-13-01-09 від 14.02.2019 року, про що також вказано у п. 1.8 Акта перевірки.

Не отримавши відповідь на вказаний запит, відповідач оформив та направив позивачу наказ № 688 від 25.03.2019 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, на підставі якого і провів податкову перевірку позивача з 22.04.2019 по 26.04.2019, яка оформлена наведеним вище Актом перевірки.

Порядок та правові підстави призначення податкової перевірки врегульовано ст. 78 ПК України.

Відповідно до пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється якщо отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

Таким чином, правовим підґрунтям для проведення (призначення) податкової позапланової перевірки є надіслання платникові податків обов`язкового письмового запиту про надання пояснень та їх документальних підтверджень.

Обов`язковість такого письмового запиту контролюючого органу базується на правильності його оформлення.

Означений вище пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України вказує, що у запиті відповідача мало бути зазначено про порушення позивача валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Вимоги щодо оформлення письмового запиту контролюючого органу (ГУ ДФС у Чернігівській області), порядку та підстав для його надсилання платнику податків визначено п. 73.3 ст. 73 ПК України.

Так, відповідно до вказаної норми права контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Такий запит підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу і повинен містити:

1) підстави для надіслання запиту відповідно до цього пункту, із зазначенням інформації, яка це підтверджує;

2) перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати;

3) печатку контролюючого органу.

Відповідно до того ж таки п. 73.3. ст. 73 ПК України письмовий запит про подання інформації надсилається платнику податків або іншим суб`єктам інформаційних відносин за наявності, зокрема, такої підстави: за результатами аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку, виявлено факти, які свідчать про порушення платником податків податкового, валютного законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Так абзаци 1-5 пп. 1 п. 73.3. ст. 73 та пп. 78.1.1. п. 78.1 ст. 78 ПК України зобов`язують відповідача зазначати у запиті порушення позивачем законодавства.

Натомість відповідач у запиті № 423/25-01-13-01-09 від 14.02.2019 року, посилаючись на «результат проведеного ним аналізу наявної податкової інформації встановлено систематичний характер продажу (припинення права власності) значної кількості об`єктів нерухомого майна протягом 2015-2017, що підтверджується відомостями Реєстру речових прав на нерухоме майно та податковою звітністю за формою №1-ДФ «Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку», а тому, як далі зазначено в запиті, ГУ ДФС у Чернігівській області «з метою підтвердження правильності обчислення податку на доходи фізичних осіб від продажу нерухомого майна» просить надати письмові пояснення з документальними підтвердженнями протягом 15 робочих днів.

Відповідно до згаданого п. 73.3 ст. 73 ПКУ, у випадку якщо запит складений з порушеннями вимог, визначених абзацами першим-п`ятим п. 73.3 ст. 73 ПК України платник податків звільняється від обов`язку надавати відповідь на такий запит.

А тому, суд приходить до висновку, що запит ГУ ДФС у Чернігівській області № 423/25-01-13-01-09 від 14.02.2019 складений з порушеннями, встановленими абзацом 1-5 п. 73.3 ст. 73 ПКУ, адже він не містить посилання на підстави для надіслання запиту та на ньому відсутня печатка контролюючого органу. З наведеного слідує, що позивач не був зобов`язаний надавати відповідь на запит ГУ ДФС у Чернігівській області № 423/25-01-13-01-09 від 14.02.2019 р.

Відсутність у запиті відповідача обов`язковості для позивача нівелює правові наслідки залишення позивачем такого запиту без реагування.

Згідно з п. 79.1 ст. 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд приходить до висновку, що положення чинного законодавства імперативно вказують, що якщо підстави для перевірки відсутні, то керівник контролюючого органу не має права прийняти рішення про її проведення.

Суд зауважує, що ГУ ДФС у Чернігівській області у своєму відзиві жодним чином не заперечує та не спростовує тієї обставини, що його запит не відповідає зазначеним вище вимогам податкового законодавства.

Натомість відповідач у своєму відзиві посилається на правову позицію Верховного суду, відповідно до якої платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами.

Проте така позиція відповідача судом відхиляється, адже вказана позиція Верховного суду стосується виїзних перевірок платників податків. А в даній справі оскаржувана позивачем податкова перевірка носила саме невиїзний характер.

Згідно із п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Вказане вище виключає можливість вчинення платником податків дій з допуску або не допуску до проведення невиїзної перевірки, а відтак платник податків позбавлений можливості захистити свої права в такий спосіб (не допуск до перевірки) у випадку незгоди з підставами, з яких призначено перевірку.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 20.02.2018 року по справі № 826/12244/14 вказав, що у разі, якщо запит контролюючого органу про надання інформації оформлений з порушенням законодавчо встановленого порядку, зокрема в якому чітко не зазначено підстави для його направлення (надсилання), платник податку звільняється від обов`язку надання відповіді на такий запит, що в свою чергу виключає право контролюючого органу призначати проведення перевірки з підстав ненадання пояснень та їх документальних підтверджень на обов`язковий письмовий запит, а у разі прийняття рішення, оформленого наказом, про призначення перевірки за вказаних обставин такий наказ може бути визнано протиправним та скасовано.

Суд також враховує, що запит відповідача № 423/25-01-13-01-09 від 14.02.2019 про надання інформації стосувався періоду 2015-2017 років, а також, як вказує відповідач у такому запиті, правильності обчислення:

- податку на доходи фізичних осіб.

Натомість наказ відповідача № 688 від 25.03.2019 та повідомлення про проведення перевірки № 130/25-01-13-04-08 від 25.03.2019 р. свідчать про те, що призначена перевірка стосувалася вже зовсім іншого періоду та обов`язкових платежів. Так, згідно цього наказу період перевірки 01.01.2015 по 31.12.2018 з питань нарахування та сплати:

- податку на доходи фізичних осіб;

- військового збору.

Проте Акт перевірки №348/13/ від 08.05.2019 вказує на те, що перевірка була проведена з питань нарахування та сплати належних податків і зборів при отриманні доходу від здійснення діяльності, пов`язаної з будівництвом і продажем об`єктів нерухомого майна, за період з 01.01.2015 по 31.12.2018. При цьому за результатами перевірки відповідач збільшив позивачу грошові зобов`язання з:

- податку на доходи фізичних осіб;

- єдиному соціальному внеску;

- податку на додану вартість;

- військовому збору.

Отже, судом встановлено, що запит відповідача не містить посилання на будь-які порушення позивачем законодавства, а містить лише посилання на продаж позивачем квартир у 2015-2017 роках, що не є порушенням норм чинного законодавства. До того ж запит відповідача взагалі не стосувався ні періоду наступної за ним перевірки (запитувалася інформація за період 2015-2017 роки, а перевірка проведена за період 2015-2018 роки), ні предмету перевірки (запит стосувався інформації для цілей податку на доходи фізичних осіб, а за результатами перевірки нараховані зобов`язання з: податку на доходи фізичних осіб, єдиному соціальному внеску, податку на додану вартість, військовому збору).

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки позивач був вільним від обов`язку надавати відповідь на запит ГУ ДФС у Чернігівській області № 423/25-01-13-01-09 від 14.02.2019 (тобто такий письмовий запит не є обов`язковим для позивача в розумінні пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПКУ), то відповідач не мав права й видавати наказ № 688 від 25.03.2019 про проведення перевірки, а тому такий наказ про ГУ ДФС у Чернігівській області № 688 від 25.03.2019 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Звідси слідує, що суд не бере до уваги наказу відповідача, яким останній підтверджує правомірність призначеної перевірки, адже такий наказ виданий з порушенням закону.

Частина 2 стаття 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Проте всупереч наведеному вище відповідач не навів жодних доводів та обґрунтування законності призначення та проведення ним перевірки.

З наведеного слідує, що у ГУ ДФС у Чернігівській області у спірних правовідносинах не виникло право розпочати проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, у зв`язку з чим дії ГУ ДФС у Чернігівській області по проведенню перевірки, оформленої актом №348/13/ від 08.05.2019, є протиправними.

Наведені вище обставини протиправності дій відповідача щодо проведеної ним документальної позапланової невиїзної перевірки, оформленої актом №348/13/ від 08.05.2019, нівелюють законність прийнятих відповідачем актів індивідуальної дії відповідача - податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішень, оскаржуваних позивачем.

Частиною 2 ст. 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Визначаючи позивачу податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, контролюючий орган виходив з того, що діяльність позивача, що полягає у будівництві об`єктів житлового фонду з наступною їх реалізацією є підприємницькою, у зв`язку з чим доходи від такої діяльності повинні оподатковуватись за правилами, встановленими для фізичних осіб-підприємців, а не для фізичних осіб, які реалізують власну нерухомість.

Судом встановлено, що платник податків - фізична особа ОСОБА_2 набував у власність об`єкти нерухомого майна шляхом їх будівництва, замовником якого він безпосередньо виступав та здійснював продаж власного нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому, набуті об`єкти нерухомого майна (квартири) реалізовувались ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу, про що свідчать відомості приватних нотаріусів, відомості № 1 ДФ, відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.112-122).

Як вбачається з Акта перевірки, за інформацією, яка надана приватними нотаріусами, у період з 01.01.2015 по 31.12.2018 ОСОБА_1 за нотаріально посвідченими угодами купівлі-продажу квартир було реалізовано фізичним особам квартир на загальну суму 11846228,01 грн., у тому числі за 2015 рік 5920893,67 грн., за 2016 рік 5529044,34 грн. та за 2017 рік 396290,00 грн.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Практично аналогічне визначення терміну «замовник будівництва» міститься у Законі України «Про архітектурну діяльність», згідно якого замовник - фізична або юридична особа, яка має у власності або у користуванні земельну ділянку, подала у встановленому законодавством порядку заяву (клопотання) щодо її забудови для здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об`єкта містобудування.

З огляду на вказані положення, замовлення фізичною особою будівництва (забудови) належних їй на праві власності земельних ділянок в жодному разі не підпадає під ознаки господарської діяльності, а також не свідчить про здійснення їх власником підприємницької діяльності.

Досліджуючи операції позивача як фізичної особи та доводи контролюючого органу відносно того, що така діяльність є підприємницькою та передбачає на меті отримання доходу саме підприємцем, а не фізичною особою, суд виходить з наступного.

Відповідно до приписів статті 42 Конституції України кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це право закріплено також у статті 50 Цивільного кодексу України. При цьому, визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації у порядку, встановлену законом.

Юридичний статус «фізична особа-підприємець» сам по собі жодним чином не обмежує будь-яких прав фізичної особи, які випливають з її цивільної право - та дієздатності.

Цивільний кодекс України (стаття 50) передбачає право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою.

Суд зазначає, що громадянин, який бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, є таким після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур.

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 55 ГК України громадяни України визнаються учасниками господарських відносин (тобто є суб`єктами господарювання) за умови їх державної реєстрації як підприємців.

При цьому, суд зазначає, що така реєстрація має відбуватися в добровільному, а не примусовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» державна реєстрація проводиться за заявницьким принципом. Тобто, реєстрація фізичної особи підприємцем проводиться лише за наявності відповідного наміру (волевиявлення), який реалізується шляхом подання відповідної заяви.

Суд наголошує на тому, що законодавством не передбачено надання фізичній особі статусу фізичної особи-підприємця в обхід встановленій процедурі, в тому числі й за рішенням будь-якого суб`єкта владних повноважень. Вчинення таких дій суб`єктом владних повноважень безумовно свідчить про порушення принципу належного урядування та безпідставне втручання до майнових прав фізичної особи.

Згідно з пунктом 111.1 статті 111 ПК України за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються такі види юридичної відповідальності: фінансова; адміністративна; кримінальна.

Відповідно до пункту 111.2 статті 111 ПК України фінансова відповідальність за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства встановлюється та застосовується згідно з цим Кодексом та іншими законами. Фінансова відповідальність застосовується у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені.

Так, зокрема, провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка передбачає санкцію за таке порушення у вигляді накладення штрафу від однієї тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією виготовленої продукції, знарядь виробництва, сировини і грошей, одержаних внаслідок вчинення цього адміністративного правопорушення, чи без такої.

Отже, у разі встановлення факту провадження фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації як фізичної особи-підприємця настає відповідальність, передбачена законодавством.

Водночас, суд зазначає, що положення діючого законодавства, в тому числі й податкового, не містять норм, які б уповноважували контролюючі органи нараховувати податкові зобов`язання фізичній особі у разі виявлення факту провадження такою особою підприємницької діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання.

Окрім того, суд зазначає, що у даному випадку нарахування контролюючим органом податкових зобов`язань в будь-якому випадку не може вважатись обґрунтованим та правомірним, оскільки існують вимоги щодо визначення бази оподаткування, яку фактично визначити не можливо, у зв`язку із відсутністю відомостей про склад та розмір витрат позивача, пов`язаних із здійсненою діяльністю. При цьому, визначення податкового зобов`язання виключно виходячи з розміру доходу є абсолютно необґрунтованим втручанням в майнові права позивача.

В свою чергу Відповідач, обґрунтовуючи власну правову позицію, стверджує про систематичність (більше трьох разів) здійснення позивачем будівництва та продажу об`єктів нерухомості (кімнат), однак не наводить положень чинного законодавства, які б регулювали питання систематичності такого продажу та встановлювали відповідні обмеження. Податковий кодекс України визначення «систематичності» та відповідного регулювання не містить.

Водночас, як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на момент проведення операцій з продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, ОСОБА_2 не був зареєстрований як фізична особа-підприємець та не здійснював підприємницьку діяльність.

Враховуючи те, що позивач не є та ніколи не був зареєстрованим як фізична особа-підприємець (суб`єкт господарювання), тому оподаткування його доходів має здійснюватися із застосуванням встановлених Податковим кодексом України правил загальної системи оподаткування для платників податків - фізичних осіб, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Оцінюючи правомірність податкового повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5 про визначення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на підставі підпункту 168.2.1 п. 168.2 ст. 168. п. 177.1. п. 177.2 ст.177 Податковою кодексу України, суд зауважує на наступному.

ПК України передбачає прямі норми для ряду випадків щодо порядку оподаткування, однак відсутні повноваження контролюючого органу (ДПС України) визнавати доходи фізичної особи підприємницькими та оподатковувати їх як підприємницькі. Навпаки норми ПК України розмежовують доходи фізичної особи-підприємця від доходів самої фізичної особи.

Так, стаття 177 ПК України визначає оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Тобто положення даної статті в цілому стосуються оподаткування доходів фізичної особи-підприємця, а саме особи, яка була у встановленому порядку зареєстрованою як підприємець.

При цьому, відповідно до п. 177.6 ст. 177 ПКУ у разі якщо фізична особа - підприємець отримує інші доходи, ніж від провадження підприємницької діяльності, у межах обраних ним видів такої діяльності, такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими цим Кодексом для платників податку - фізичних осіб.

Положення цієї статті дають розуміння, що до доходів фізичної особи-громадянина належать навіть ті доходи, які були отримані такою фізичною особою під час здійснення нею підприємницької діяльності не за обраними нею видами такої діяльності. Зважаючи на те, що позивач взагалі не був зареєстрованим як підприємець і, відповідно, не обирав жодних видів такої діяльності (як вказує відповідач - КВЕД 41.10 Організація будівництва будівель та КВЕД 68 Операції з нерухомим майном), то суд констатує, що доходи ОСОБА_1 від продажу квартир є його власними доходами як фізичної особи та оподатковуються за загальними правилами, встановленими ПК України для платників податку - фізичних осіб.

До того ж, наприклад, стаття 292 ПК України встановлює порядок визначення доходів та їх склад для платників єдиного податку першої - третьої груп. Так пп. 1 п. 292.1 ст. 292 ПК України прямо застерігає, що до доходу платника єдиного податку фізичної особи-підприємця не включаються доходи, отримані такою фізичною особою, від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі.

Суд погоджується з доводами позивача, що норми ПК України прямо передбачають можливість фізичної особи здійснювати продаж більш як одного об`єкти нерухомого майна (будинки, квартири тощо) та передбачають відповідні ставки для цього.

Так відповідно до п. 172.2 ст. 172 ПК України дохід, отримании? платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті (зокрема - житлового будинку, квартири), або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу, тобто 5 %.

Суд зауважує, що положення п. 172.2 ст. 172 ПК України не обмежують кількість продажів фізичною особою об`єктів нерухомості (зокрема житлових будинків чи квартир) для цілей їх оподаткування податком з доходів фізичних осіб.

Відповідно, застосування відповідачем до спірних правовідносин підпункту 168.2.1 п. 168.2 ст.168, п. 177.1. п. 177.2 ст.177 ПК України є неправомірним, адже положення та обов`язки, що передбачені цими нормами права стосуються оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності. Подання ж визначеної 168.2.1 п. 168.2 ст.168 ПК України звітності продавцем нерухомості-фізичною особою (позивачем) не вимагається, адже згідно з п. 173.4 ст. 173 ПКУ нотаріус щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про посвідчені договори купівлі-продажу (міни), про вартість кожного договору та про суму сплаченого податку у порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку. Для цілей цього пункту платник податку самостійно визначає суму податку і сплачує його до бюджету через банківські установи.

З наведеного вище вбачається, що позивач, здійснюючи продаж належних йому на праві власності об`єктів нерухомості, діяв у прямо передбачений законом спосіб. А тому суд не вбачає законних підстав для оподаткування податком на доходи фізичних осіб доходів позивача як таких, що отримані ним від підприємницької діяльності.

А тому, податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Чернігівській області від 31.05.2019 № 5 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 2 058 428,15 грн. є протиправним та підлягає скасуванню.

Оцінюючи правомірність оскаржуваних рішень відповідача: вимоги від 31.05.2019 № Ф-05 та рішення від 31.05.2019 № 5 по нарахованому єдиному соціальному внеску, суд зважає на наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон N 2464).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону N 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 7 Закону N 2464 визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону N 2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Отже, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця і підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, визначеного п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону N 2464, яка дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Відповідач вважає, що позивач, не нарахував та не сплатив єдиний внесок всього на загальну суму 272119,96 грн., у т.ч. 2015р. 89995,12 грн., 2016р. - 94941,00 грн., 2017р. 87183,84 грн. Такий висновок контролюючого органу ґрунтується на тому, що позивачем, нібито занижено оподатковуваний дохід в 2015-2017 роках.

На підставі такого висновку відповідачем винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 31.05.2019 № Ф-05 зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 272 119,96 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій від 31.05.2019 № 5 за донарахування відповідним фіскальним органом своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 81917,12 грн.

Враховуючи спростування правомірності збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивача за вказаний період, беручи до уваги відсутність у позивача статусу фізичної особи-підприємця, і, як наслідок, статусу платника єдиного внеску, неправомірним є також донарахування позивачу суми єдиного внеску на вказану суму доходу, що тягне за собою також визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 31.05.2019 року № Ф-05 зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 272 119,96 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій від 31.05.2019 року № 5 за донарахування відповідним фіскальним органом своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 81 917,12 грн.

Що стосується правомірності податкового повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість, суд зауважує наступне.

Відповідно до пп. 197.1.14 п. 197.1 ст. 197 ПК України звільняються від оподаткування операції з постачання житла (об`єктів житлового фонду), крім їх першого постачання, якщо інше не передбачено цим підпунктом.

У цьому підпункті перше постачання житла (об`єкта житлового фонду) означає:

а) першу передачу готового новозбудованого житла (об`єкта житлового фонду) у власність покупця або постачання послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) із спорудження такого житла за рахунок замовника;

б) перший продаж реконструйованого або капітально відремонтованого житла (об`єкта житлового фонду) покупцю, який є особою, іншою, ніж власник такого об`єкта на момент виведення його з експлуатації (використання) у зв`язку з такою реконструкцією або капітальним ремонтом, або постачання послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) на таку реконструкцію чи капітальний ремонт за рахунок замовника.

Норми цього підпункту поширюються також на перший продаж дачних або садових будинків, а також будь-яких інших об`єктів власності, зареєстрованих згідно із законодавством як житло (житловий фонд).

Операції з першого постачання доступного житла та житла, що будується із залученням державних коштів, звільняються від оподаткування.

Операцією з першого постачання житла буде вважатися операція з передачі права власності (оформлення правовстановлюючих документів) до першого власника такого житла, незалежно від джерел фінансування будівництва: чи за рахунок власних коштів забудовника, чи за рахунок учасників фонду фінансування будівництва, чи за кошти держателів облігацій. Така операція з першого постачання житла підлягає оподаткуванню податком на додану вартість на загальних підставах.

У свою чергу операції з подальшого постачання житла (об`єктів житлового фонду) звільняються від оподаткування.

Таким чином, у випадку, коли після завершення будівництва правовстановлюючі документи на новозбудоване житло оформлюються на підприємство-замовника, а пізніше згідно з договорами купівлі-продажу квартир з фізичними особами переоформлюються на таких фізичних осіб, операцією з першого постачання житла буде вважатись операція оформлення правовстановлюючих документів на замовника. Подальше переоформлення права власності на фізичних осіб, в розумінні норм Податкового кодексу України, не буде вважатись операцією з першого постачання житла, а тому дана операція звільняється від оподаткування податком на додану вартість відповідно до статті 197 ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі №826/1513/17, в якій надано оцінку застосуванням положень Закону України «Про податок на додану вартість», норми якого щодо спірного питання знайшли своє подальше відображення у Податковому кодексі України.

Так з постанови Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду у справі №826/1513/17, що згідно пункту 2.1 статті 2 Закону України "Про податок на додану вартість" платником податку є: будь-яка особа, яка: а) здійснює або планує здійснювати господарську діяльність та реєструється за своїм добровільним рішенням як платник цього податку; б) підлягає обов`язковій реєстрації як платник цього податку; в) імпортує товари (супутні послуги) в обсягах, що підлягають оподаткуванню цим податком згідно з нормами цієї статті.

Підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України "Про податок на додану вартість" було передбачено, що особа підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов`язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

У відповідності до пункту 9.3 статті 9 Закону України "Про податок на додану вартість" особи, які підпадають під визначення пункту 2.3 статті 2 цього Закону, зобов`язані зареєструватися як платник податку у податковому органі за їх місцезнаходженням (місцем проживання).

Як визначено у пункті 9.4 статті 9 Закону України "Про податок на додану вартість", якщо особа укладає одну чи більше цивільно-правових угод (договорів), унаслідок виконання яких планується здійснення оподатковуваних операцій, обсяг яких перевищуватиме протягом звітного податкового періоду у два чи більше разів суму, визначену підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону, то така особа зобов`язана зареєструватися як платник цього податку до кінця такого звітного податкового періоду.

Також, згідно з підпунктом 5.1.20 пункту 5.1 статті 5 Закону України "Про податок на додану вартість" звільняються від оподаткування операції з поставки житла (об`єктів житлового фонду), крім їх першої поставки.

Для цілей цього підпункту під першою поставкою житла (об`єкта житлового фонду) розуміється:

а) перше передання готового новозбудованого житла (об`єкта житлового фонду) у власність покупця або поставка послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) із спорудження такого житла за рахунок замовника;

б) перший продаж реконструйованого або капітально відремонтованого житла (об`єкта житлового фонду) покупцю, який є особою, іншою, ніж власник такого об`єкта на момент виведення його з експлуатації (використання) у зв`язку з такою реконструкцією або капітальним ремонтом, або поставка послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) з такої реконструкції чи капітального ремонту за рахунок замовника.

Норми цього підпункту поширюються також на першу поставку дачних або садових будинків, а також будь-яких інших об`єктів власності, зареєстрованих згідно із законодавством як житло (житловий фонд), індивідуальних гаражів чи індивідуальних місць на гаражних стоянках.

Враховуючи вищезазначене, операцією з першого постачання житла буде вважатися операція з передачі права власності (оформлення правовстановлюючих документів) до першого власника такого житла, незалежно від джерел фінансування будівництва: чи за рахунок власних коштів підприємства забудовника, чи за рахунок учасників фонду фінансування будівництва, чи за кошти держателів облігацій. Така операція з першого постачання житла підлягає оподаткуванню податком на додану вартість на загальних підставах.

У свою чергу операції з подальшого постачання житла (об`єктів житлового фонду) звільняються від оподаткування відповідно підпункту 5.1.20 пункту 5.1 статті 5 Закону України "Про податок на додану вартість".

Таким чином, у випадку, коли після завершення будівництва правовстановлюючі документи на новозбудоване житло оформлюються на підприємство-замовника, а пізніше згідно з договорами купівлі-продажу квартир з фізичними особами переоформлюються на таких фізичних осіб, операцією з першого постачання житла буде вважатись операція оформлення правовстановлюючих документів на замовника. Подальше переоформлення права власності на фізичних осіб, в розумінні норм Закону України "Про податок на додану вартість", не буде вважатись операцією з першого постачання житла, а тому дана операція звільняється від оподаткування податком на додану вартість відповідно до підпункту 5.1.20 пункту 5.1 статті 5 Закону України "Про податок на додану вартість".

Оскільки у даному випадку правовстановлюючі документи на новозбудоване житло та землю під ним оформлені на замовника - Позивача, то подальше переоформлення права власності на фізичних осіб, що підтверджується наявними в матеріалах справи договорами купівлі-продажу, не вважається операцією з першого постачання житла, та, відповідно, такі операції звільнені від оподаткування податком на додану вартість.

Крім того, згідно розділу V ПК України «Податок на додану вартість» фізична особа є платником ПДВ у разі здійснення діяльності, визначеної пунктом 180.1 статті 180 ПК України з урахуванням підпункту 14.1.139 п. 14.1 ст. 14 ПК України. Разом з цим, за змістом наведених норм фізична особа - громадянин не має визначеного обов`язку зареєструватися платником податку на додану вартість навіть у разі здійснення операцій на суму, що перевищує 1 000 000 грн.

Суд також вважає, що у даному випадку нарахування контролюючим органом податкових зобов`язань в будь-якому випадку не може вважатись обґрунтованим та правомірним, адже існують вимоги щодо визначення бази оподаткування, яку фактично визначити не можливо, у зв`язку із відсутністю відомостей про склад та розмір витрат позивача, пов`язаних із вказаною діяльністю. При цьому, визначення податкового зобов`язання виключно виходячи з розміру доходу безперечно є необґрунтованим втручанням в майнові права позивача.

З урахуванням наведеного висновки контролюючого органу в частині заниження податку на додану вартість за період з 01.01.2015 по 31.12.2018, та збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 2 711 557,5 грн., в т.ч. 2 169 246,0 грн. податкового зобов`язання та 542 311,5 грн. штрафних санкцій є необґрунтованими, а відтак прийняте на їх підставі податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Чернігівській області від 31.05.2019 № 5 є протиправним та підлягає скасуванню.

Оцінюючи правомірність податкового повідомлення-рішення від 31.05.2019 №5 про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору.

Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Згідно пп. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162 ПК України платником податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Приписи п. 163.1 ст. 163 ПК України визначають, що об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

За правилами п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Згідно з п. 176.2 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані:

а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок;

б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду.

Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Відповідно до п. 172.4. ПК України під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна (зареєстрованої відповідно до пункту 172.3 цієї статті) та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Відповідно до Акта №348/13/ від 08.05.2019 - перевіркою встановлено заниження фізичною особою ОСОБА_1 чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2015 по 31.12.2018 на суму 11 846 228,01 грн., шо призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності на суму 177693,43 грн., у т.ч. за 2015р. у сумі 88813,41 грн., 2016р. у сумі 82935,67 грн. 2017р. у сумі 5944,35 грн., чим порушено пункт 16 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Кодексу.

Об`єктом оподаткування військовим збором є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого, зокрема, включається і частина доходу від операцій з нерухомим майном (пп. 1.2 п. 16№ підрозділу 10 розділу ХХ ПК України).

Порядок оподаткування операцій з продажу (обміну) нерухомого майна визначено статтею 172 ПК України. Так, дохід, отриманий громадянином від продажу нерухомого майна, не частіше 1 разу протягом звітного податкового року та за умови перебування такої нерухомості у власності платника не менше останніх 3 років, не підлягає оподаткуванню. Це правило дійсне і для оподаткування військовим збором. У всіх інших випадках дохід, отриманий від продажу нерухомості підлягає оподаткуванню військовим збором за ставкою 1,5%.

Таким чином, за підконтрольні операції продажу нерухомого майна сплачено максимальний розмір військового збору, в силу відсутності коригування бази оподаткування витратами, як про це зазначається у Акті, а висновок про заниження чистого оподатковуваного доходу є безпідставними.

А тому, податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5 підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Оскільки судом встановлено відсутність ознак підприємницької діяльності в діях позивача при здійсненні продажу належних йому на праві власності об`єктів нерухомості, решта оскаржуваних рішень мають похідний характер по відношенню до викладеного вище та підлягають скасуванню, а саме:

- рішення ГУ ДФС у Чернігівській області від 31.05.2019 № 5 про застосування штрафу в сумі 510,0 грн. на підставі п. 7 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (похідний характер цього рішення обґрунтовується тим, що штрафна санкція за цим рішенням нарахована за порушення Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування та невиконання вимог п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464);

- податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Чернігівській області від 31.05.2019 № 5 про застосування штрафу в сумі 510,0 грн. на підставі пп. 54.3.5 п. 54.3 ст. 54, п. 121.1 ст. 121 Податкового кодексу України (похідний характер цього рішення обґрунтовується тим, що штрафна санкція за цим рішенням нарахована за незабезпечення позивачем зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів бухгалтерської звітності, інших документів з питань обчислення та сплати податків);

- податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Чернігівській області від 31.05.2019 № 5 про застосування штрафу в сумі 510,0 грн. на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54, п. 120.1 ст. 120 Податкового кодексу України (похідний характер цього рішення обґрунтовується тим, що штрафна санкція нарахована за порушення позивачем обов`язку з подання декларацій (розрахунків) як фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до п. 49.18. ПКУ податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - підприємців - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року (пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 ПК України). Згідно з 177.5 ПК України фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи.

При цьому, п. 179.2 ПК України вказує, що відповідно до цього розділу обов`язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, якщо такий платник податку отримував доходи від операцій продажу (обміну) майна, дарування, при нотаріальному посвідченні договорів за якими був сплачений податок відповідно до цього розділу.

Відповідно до п. 172.4 ПК України під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна (зареєстрованої відповідно до пункту 172.3 цієї статті) та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

За змістом пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України один з принципів, на якому ґрунтується податкове законодавство є презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Також суд бере до уваги висновок судового експерта ОСОБА_3 Київської незалежної судово-експертної установи, яка має вищу економічну освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень «магістр» за фахом «Аудит і державний контроль в оподаткуванні» та освітньо-кваліфікаційний рівень «спеціаліст» за фахом «Облік і аудит», стаж роботи на економічній посаді («Головний бухгалтер з функціями фінансового директора») з 2004 року, є атестованим судовим експертом за спеціальністю: 11.1 «Дослідження документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності», свідоцтво Міністерства юстиції України № 1968 від 30 листопада 2018 року, дійсне до 30.11.2021.

В порядку ст.104 Кодексу адміністративного судочинства України судового експерта попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Відтак у розумінні ч. 1 ст. 74 КАС України вказаний доказ є допустимим.

У висновку судового експерта Київської незалежної судово-експертної установи №2881 від 17.10.2019 року за результатами проведення судово-економічної експертизи встановлено, що висновки, викладені в Акті документальної позапланової невиїзної перевірки ГУ ДФС у Чернігівській області №348/13/ від 08.05.2019р. щодо порушення фізичною особою ОСОБА_1 в період з 01.01.2015р. по 31.12.2018р. законодавства України, що призвело до заниження об`єкта оподаткування та податків і обов`язкових платежів до бюджету, в т.ч. податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість, єдиного соціального внеску та військового збору, нормативно та документально не підтверджуються.

У дослідницькій частині висновку експерта зазначається: По тексту Акта перевірки відсутні посилання на положення Податкового кодексу України та іншого законодавства, які передбачають право чи повноваження контролюючого органу (зокрема для цілей оподаткування податком на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість, єдиного соціального внеску, військового збору) самостійно змінювати статус фізичної особи-громадянина на статус саме фізичної особи-підприємця, тобто без заяви такої фізичної особи про реєстрацію її як суб`єкта господарювання.

По тексту Акта перевірки не міститься посилань на положення Податкового кодексу України та іншого законодавства, які дозволяють контролюючому органу самостійно визначати податкові (грошові) зобов`язання фізичній особі як підприємцю, якщо така особа не зареєстрована підприємцем.

А тому висновки ГУ ДФС у Чернігівській області про те, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем є лише суб`єктивними припущеннями перевіряючого інспектора ГУ ДФС у Чернігівській області та не підтверджені ні нормативно, ні документально.

Враховуючи вищенаведене, фізична особа ОСОБА_2 не був та не є в період з 01.01.2015 по 31.12.2018 суб`єктом підприємницької діяльності, у зв`язку з чим його доходи підлягають оподаткуванню за загальною системою оподаткування платників податків, що є фізичними особами, у порядку, визначеному ПК України, а саме: податком на доходи фізичних осіб та військовим збором.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Частинами 1та 2 ст. 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 (далі - Конвенція), є частиною національного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Так, у справі «Новік проти України» (18.12.2008) Суд зробив висновок, що «надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля».

Також суд звертає увагу на правову позицію, висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.10.2011 у справі «Щокін проти України» (заява №23759/03) та від 07.07.2011 у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), в яких ЄСПЛ дійшов висновків про те що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли в його справі національне законодавство допускало неоднозначне трактування.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ( «Лелас проти Хорватії» заява No55555/08 від 20.05.2010, і «Тошкуце та інші проти Румунії» заява No36900/03 від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах («Онер`їлдіз проти Туреччини» та «Беєлер проти Італії»).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків («Лелас проти Хорватії»).

У рішенні цього суду від 20.10.2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com Б.г.І. проти Молдови», і «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», і «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини, у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно з позицією ЄСПЛ, викладеною, зокрема, у справі «Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», заява No 36985/97, рішення від 23 липня 2002 року, п. 110, адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Відповідно до п. 30 рішення ЄСПЛ у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з п. 29 рішення ЄСПЛ у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За змістом пункту 41 висновку No 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Водночас у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Серков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання держави у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» мас широке значення (рішення у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 4 ст. 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.

Відтак, перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень в обґрунтування правомірності своєї позиції, суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень прийняті безпідставно та необґрунтовано, а відтак підлягають скасуванню, тому адміністративний позов слід задовольнити в повному обсязі.

Оскільки позов підлягає задоволенню, то судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 9605,00 грн. згідно платіжного доручення від 18.09.2019 слід присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень про застосування штрафних санкцій, вимоги про сплату боргу, наказу та визнання протиправними дій щодо проведення перевірки задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5.

Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 31.05.2019 № 5.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.05.2019 № 5.

Визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 31.05.2019 № Ф-05.

Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 31.05.2019 № 5.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області (вул. Реміснича, буд. 11, м. Чернігів, 14000, ) від 25.03.2019 № 688 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки».

Визнати протиправними дії Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області (вул. Реміснича, буд. 11, м. Чернігів, 14000, ) щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, за результатами якої складено акт № 348/13/ від 08.05.2019.

Судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) грн. 00 коп. присудити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний податковий номер облікової картки НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області (вул. Реміснича, буд. 11, м. Чернігів, 14000, ).

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлено 23 грудня 2019 року.

Суддя О.Є. Ткаченко