Справа № 580/2581/19
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2581/19 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Гайдаш В.А. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, в якому просив:

- визнати протиправною відмову відповідача 1, що викладена у листі від 31.07.2019 №С-203 у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №850, затвердженого постановою КМУ від 21.10.2015;

- зобов`язати відповідача 2 повторно надіслати відповідачу 1 висновок та документи для призначення і виплати позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №850, затвердженого постановою КМУ від 21.10.2015;

- зобов`язати відповідача 1 прийняти рішення про призначення та виплату позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення ІІ групи інвалідності 18.01.2019 , відповідно до Порядку №850, затвердженого постановою КМУ від 21.10.2015.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Ліквідаційна комісія Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області та Міністерство внутрішніх справ України, кожен окремо, подали апеляційні скарги, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в яких просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач 1 зазначає, що ним, як суб`єктом владних повноважень, не прийнято рішення по суті розгляду матеріалів щодо здійснення виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі відповідач 2 зазначає, що стаття 23 Закону України «Про міліцію» є імперативною нормою та розширеному тлумаченню не підлягає, при цьому суд першої інстанції не врахував, що позивач на службі в міліції не перебував та спеціального звання міліції не мав, а позивач звільнений з посади в спеціальному званні старшого прапорщика внутрішньої служби.

Також, апелянт вказує, що позивач, як старший прапорщик внутрішньої служби, належить до категорії осіб начальницького складу державної пожежної охорони і не належить до категорії працівників міліції.

Також, апелянт наголошує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач отримував одноразову грошову допомогу (при первинному встановленні групи інвалідності) відповідно до вимог Закону України «Про пожежну безпеку», а не відповідно до вимог Закону України «Про міліцію».

06.12.2019 до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційні скарги, у якому позивач просить у задоволенні апеляційних скарг відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзиву на них позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 01.09.1980 проходив службу в органах внутрішніх справ та 14.10.1999 звільнений з посади командира відділення - водія 2-ї СДПЧ м . Черкаси, мав спеціальне звання «старший прапорщик внутрішньої служби».

Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК №1 серії 12 ААБ №133246 позивачу з 18.01.2019 встановлено ІІ групу інвалідності, пов`язану з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

На звернення позивача щодо виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності ліквідаційна комісія управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області листом від 31.07.2019 №С-203 повідомила позивача, що Департаментом фінансово-облікової політики МВС України повернуто документи щодо призначення йому одноразової грошової допомоги через відсутність підстав для її виплати, оскільки позивач не відноситься до категорії працівників міліції у зв`язку з тим, що останній має спеціальне звання внутрішньої служби.

Вважаючи протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 встановлено інвалідність внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ, а тому останній має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про міліцію», виплата якої здійснюється відповідно до Порядку №850.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду частково погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вірно зазначено апелянтами - з метою визначення права позивача на отримання одноразової грошової допомоги, враховуючи суть спірних правовідносин, є встановлення факту того, чи розповсюджуються на позивача норми законодавства щодо виплати працівникам міліції одноразової грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності.

Так, відповідно до частини шостої статті 23 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII (втратив чинність 7 листопада 2015 року) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності, йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання вказаної норми Закону України «Про міліцію» Кабінетом Міністрів України 21 жовтня 2015 року затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції № 850.

02 липня 2015 року прийнято Закон України «Про Національну поліцію», пунктом 5 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" якого Закон України "Про міліцію" визнано таким, що втратив чинність.

Однак, за змістом пункту 15 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного Закону право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Згідно з пунктом 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Згідно з пунктом 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції № 850 днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Пунктом 7 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції № 850 визначено перелік документів, які подає за місцем служби працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності.

Відповідно до пункту 8 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції № 850 керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 Порядку, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.

МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови (пункт 9 вказаного Порядку № 850).

Аналіз наведених норм законодавства, дає підстави для висновку, що за колишніми працівниками міліції, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про міліцію», виплата якої здійснюється відповідно до Порядку №850.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачу встановлено інвалідність внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ, а тому останній, на переконання колегії суддів, має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про міліцію», виплата якої здійснюється відповідно до Порядку №850.

Колегія суддів зазначає, що Указом Президента України від 27.01.2003 №47/2003 «Про заходи щодо вдосконалення державного управління в сфері пожежної безпеки, захисту населення і територій від наслідків надзвичайних ситуацій» органи і підрозділи Державної пожежної охорони виведені зі складу МВС і переданні до складу МНС України, тобто в 2003 році, однак позивач проходив службу в органах внутрішніх справ та був звільнений у 1999 році і посада прапорщика внутрішньої служби рівнозначна посаді прапорщика міліції.

Законом України «Про міліцію» не встановлено обмежень щодо виплати одноразової грошової допомоги, які передбачені пунктом 4 Порядку № 850. Вказана норма Порядку №850 не позбавляє позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності. Так само цей пункт Порядку не містить жодних застережень щодо неможливості проведення виплати грошової допомоги у разі встановлення особі після спливу дворічного терміну іншої групи інвалідності чи більшого відсотку втрати працездатності.

Вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні грошової допомоги, визначено у пункті 14 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції №850, і підстави, з якої виходило Міністерство внутрішніх справ України відмовляючи позивачу, вказана норма не містить.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 13 лютого 2018 року справа № 808/1866/16, від 19 вересня 2018 року у справі №530/1280/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 361/7249/17, від 12 липня 2019 року у справі №554/5405/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції також зауважує, що керуючись принципом верховенства права, суд повинен розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості та спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Разом з тим, оскільки Порядком № 850 передбачений механізм призначення та виплати такої допомоги, суд не вважає за можливе втручатися в дискреційні повноваження відповідачів.

Верховний Суду у постанові від 24.04.2018 в справі № 712/8827/17 зробив правовий висновок, що зобов`язання державного органу нарахувати та виплатити позивачу у визначеному розмірі одноразову грошову допомогу у зв`язку зі встановленням інвалідності буде становити втручання у дискреційні повноваження.

Повноваження адміністративного суду визначені у ст. 245 КАС України. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п. 4 ч. 2 зазначеної статті).

Відповідно до ч. 4 цієї статті у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У постанові від 05.05.2018 в справі № 826/9727/16 Верховний Суд зробив висновок, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов:

1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача;

2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача;

3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів;

4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

В контексті обставин цієї справи, передумовою прийняття відповідачем рішення є не лише отримання заяви позивача, але й її розгляд. У цій справі розгляд заяви та документів управлінням МВС України в Черкаській області відбувся, за результатами чого складено висновок, проте листом Департаменту фінансово-облікової політики МВС України № 15/2-2708 від 15 липня 2019 року матеріали повернуті без виконання.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що підстав для зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення допомоги немає, а належним способом захисту порушених прав є зобов`язання управління МВС України в Черкаській області повторно надіслати Міністерству внутрішніх справ України висновок та документи для призначення і виплати позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №850, затвердженого постановою КМУ від 21.10.2015 з урахуванням висновків суду.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).

З огляду на наведені вище обставини справи, колегія суддів вважає, що при розгляді справи суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині, що є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 р. - скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Зобов`язати ліквідаційну комісію управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області повторно надіслати Міністерству внутрішніх справ України висновок та документи для призначення і виплати позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №850, затвердженого постановою КМУ від 21.10.2015.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Ганечко О.М.

Повний текст постанови виготовлено 23.12.2019.