Справа № 540/1178/19
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 540/1178/19
Головуючий в 1 інстанції: Гомельчук С.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О.,

суддів Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

за участі секретаря Скоріної Т. С.

представника апелянта Чорного А. С.;

позивача Федорова Е. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та стягнення недоотриманого середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Національної поліції в Херсонській області (далі ГУНП в Херсонській області) в якому просив:

- стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати всіх сум, що належали йому на день звільнення 11.04.2018 року по день фактичного розрахунку 24.04.2019 року у розмірі 149 396,94 грн.;

- визнати протиправними дії в частині відмови в нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за період з 07.11.2015 року по 24.04.2019 року в сумі 2 164,33 грн.;

- зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 07.11.2015 по 24.04.2019 в сумі 2 164,33 грн. з помісячним відображенням внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування та подати до відповідного територіального пенсійного органу скориговані дані до системи персоніфікованого обліку застрахованої особи;

- стягнути недоотриманий середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2 526,68 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що до спірних правовідносин належить застосовувати ст.ст. 116 та 117 КЗпП України, які встановлюють, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від установи провадиться в день звільнення. Водночас, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

ОСОБА_2 вказує, що роботодавець розрахувався з ним із затримкою у 378 календарних днів, що свідчить про правові підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Далі, посилаючись на приписи частин 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та пункт 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, вважає, що має право на компенсацію втрати частини доходів, яка мала бути виплачена, у зв`язку з порушенням строку розрахунку при звільненні на більш ніж один календарний місяць.

Обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення недоотриманого середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 2 526,68 грн. позивач наполягає на тому, що судовим рішенням по іншій справі (№821/1046/17) неправильно розраховано вказаний заробіток, оскільки ГУНП в Херсонській області у довідку про грошове забезпечення не було включено доплату за службу у нічний час.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року, ухваленого за правилами загального позовного провадження, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд стягнув з ГУНП в Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати всіх сум, що належали ОСОБА_1 на день звільнення 11 квітня 2018 року по день фактичного розрахунку 24 квітня 2019 року в сумі 126 607,32 грн.

Визнав протиправними дії ГУНП в Херсонській області в частині відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням терміну виплати грошового забезпечення за період з 13 березня 2019 року по 24 квітня 2019 року.

Зобов`язав ГУНП в Херсонській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням терміну виплати грошового забезпечення за період з 13 березня 2019 року по 24 квітня 2019 року в сумі 2164,33 грн.

В іншій частині позову відмовив.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позов в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошового забезпечення, суд першої інстанції виходив приписів ст. 116 та ч.1 ст. 117 КЗпП України, які передбачають обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Розраховуючи суму середнього заробітку за весь час затримки виплати грошового забезпечення, суд керувався постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100).

У даній справі, період затримки становить 378 календарних днів, тобто з 11.04.2018 року по 24.04.2019 року день фактичного розрахунку.

Суд, розрахував суму середнього заробітку за весь час затримки виплати грошового забезпечення на підставі довідки від 03.04.2019 року №166 про грошове забезпечення ОСОБА_1 з 14.02.2018 року по 11.04.2018 року, де зазначено кількість календарних днів роботи 57, а нараховане за ці дні грошове забезпечення 19 091,66 грн.

Вирахувавши середньоденний розмір заробітної плати (334,94 грн.), шляхом ділення суми грошового забезпечення (19091,66 грн.) на кількість календарних днів роботи (57) та помноживши отриману суму на 378 календарних днів затримки, судом була отримана сума, що підлягає стягненню 126 607,32 грн. (334,94 грн. х 378 календарних днів).

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій в частині відмови в нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати та зобов`язання нарахувати і виплатити таку компенсацію суд вважав, що суб`єкт владних повноважень має сплатити на користь позивача компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 2 164,33 грн., оскільки позивачу затримано виплату належного при звільненні доходу в сумі 11 536,22 грн. на строк більше одного місяця.

В той же час, суд вважав передчасними вимоги, спрямовані на зобов`язання суб`єкта владних повноважень відобразити внески на загальнообов`язкове соціальне страхування та подати до відповідного територіального пенсійного органу скориговані дані до системи персоніфікованого обліку застрахованої особи, оскільки адміністративне судочинство спрямоване на захист та поновлення порушених прав та інтересів особи, а наведені вимоги направлені на захист непорушених прав та інтересів.

Щодо стягнення на користь позивача недоотриманого середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначив, що таке право за ним встановлено в межах справи №821/1046/17 відповідним судовим рішенням, яке набрало законної сили. Вважав, що позивач фактично не погоджується з розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженого йому судовим рішенням по зазначеній справі, а тому така вимога задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, їх недоведеність та на невідповідність висновків, зроблених судом, обставинам справи, ГУНП в Херсонській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги скаржник зазначив, що суд першої інстанції не застосував принцип співмірності щодо суми середнього заробітку за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум із сумою середнього заробітку звільненого працівника.

Крім того, апелянт звертає увагу, що по справі, де визначався розмір середнього заробітку, який підлягав виплаті при звільненні ОСОБА_1 (справа №2140/1763/18) судом частково задоволено його вимоги. Усього стягнута сума становить 11 536,22 грн., а заявлено до стягнення 29 781,82 грн. Рішення по цій справі набрало законної сили 13 березня 2019 року, а заборгованість погашена 24 квітня 2019 року.

Далі, скаржник зауважує, що стаття 117 КЗпП України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки, на його думку, застосування цієї статті можливо за умови, якщо власник або уповноважений ним орган не виплатив звільненій особі грошові кошти, які їй належать та якщо відсутній спір щодо розміру зазначених коштів. Разом з тим, між сторонами існував спір щодо виплат грошового забезпечення.

Також апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що судом першої інстанції неправильно розраховано суму компенсації за порушення строків виплати грошового забезпечення. Вважає, що замість суми стягнення 2 164,33 грн. має бути стягнено 106,50 грн. Така розбіжність пояснюється апелянтом тим, що:

по-перше, при розрахунку суд виходив із розміру невиплаченого грошового доходу в сумі 11 536,22 грн. без відрахування з цієї суми податків і зборів;

по-друге, суд зробивши висновок, що компенсація за порушення строків виплати грошового забезпечення підлягає стягненню з 13.03.2019 року (дата набрання рішенням суду законної сили) до 24.04.2019 року (дата фактичної виплати грошового забезпечення), помилково стягнув таку компенсацію з 07.11.2015 року по 24.04.2019 року, прийнявши за основу розрахунок зроблений позивачем.

Позивач, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, зазначає про необґрунтованість її доводів та просить відмовити в її задоволенні та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник апелянта в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Позивач в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи.

Наказом начальника ГУНП в Херсонській області від 15.06.2017 року № 161 позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення та наказом від 19.06.2017 року № 154 о/с звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію».

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 01.02.2018 року (справа №821/1046/17), зокрема, визнано протиправними та скасовані вказані накази, а також поновлено позивача на посаді начальника сектору реагування патрульної поліції № 4 Нововоронцовського відділення поліції Бериславського відділу поліції ГУНП.

Суд стягнув з ГУНП в Херсонській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.06.2017 року по 01.02.2018 року в розмірі 51 852,39 грн.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2018 року рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 01.02.2018 року змінено, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 89 416,90 грн.

На виконання вказаних судових рішень позивача поновлено на займаній посаді.

11.04.2018 року позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням відповідно до наказу ГУНП в Херсонській області від 11.04.2018 року № 83 о/с.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 року (справа №2140/1763/18) визнано протиправними дії ГУНП в Херсонській області в частині ненарахування та невиплати:

- індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 р. по 19.06.2017 р. в сумі 1 875,73 грн.;

- доплати за службу в нічний час за період з 07.11.2015 р. по 19.06.2017 р. в сумі 4 912,81 грн.

Стягнуто з ГУНП в Херсонській області на користь позивача грошове забезпечення за час затримки виконання судового рішення у справі № 821/1046/17 за період з 02.02.2018 р. по 13.02.2018 р. включно в сумі 4 747,68 грн.; заборгованість по індексації грошового забезпечення та доплати за службу в нічний час за період з 07.11.2015 р. по 19.06.2017 р. в сумі 1875,73 грн. та в сумі 4912,81 грн. відповідно.

Всього, стягнута наведеним рішенням заборгованість склала 11 536,22 грн.

Наведене судове рішення набрало законної сили 13.03.2019 року, на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду.

На виконання судового рішення заборгованість в сумі 10 649,82 грн. (після відрахування податків і зборів) була виплачена позивачу 24.04.2019 року, про що свідчить наявна у матеріалах справи копія виписки банку АБ «Укргазбанк» (а.с.36).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та правова позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати, а апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з наступних підстав.

У доводах апеляційної скарги апелянт зазначає про помилковість правової позиції суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин ст.ст. 116 та 117 КЗпП України.

Так, апелянт стверджує про те, що стаття 117 КЗпП України взагалі не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки між сторонами існував спір щодо виплат грошового забезпечення.

Колегія суддів вважає, що такий довід апелянта не заснований на вимогах вказаної статті, з огляду на таке.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260 (далі Порядок №260).

Оскільки зазначений нормативно-правовий акт, який визначає порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським, не містить норм, які б регулювали питання строку розрахунку при звільненні та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно виходити з приписів трудового законодавства щодо оплати праці.

Вказана правова позиція узгоджується з позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2015 року (справа № 21-8а15) та Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 червня 2018 року (справа № 810/1543/17).

Так, абзацом 1 частини 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Частина 2 ст.117 КЗпП України передбачає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 в справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченою ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тому доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування ст. 117 КЗпП України не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

У межах спірних правовідносин судом першої та апеляційної інстанцій встановлений факт затримки виплати позивачу належної йому при звільненні суми 11 536,22 грн., а також період затримки з 11.04.2018 року по 24.04.2019 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правильно зробивши розрахунок середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх сум, що належали позивачу на день звільнення, помилково застосував до спірних правовідносин постанову Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що обчислення середнього заробітку в межах спірних правовідносин повинно проводитися із застосуванням Порядку №260.

Колегія суддів відзначає, що даний Порядок №260 не містить правил розрахунку середньоденного грошового забезпечення у разі затримки розрахунку з поліцейським, але містить положення щодо розрахунку середньоденного грошового забезпечення у разі виплати грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку, яка проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів (абз.8 п.8 розд.3 Порядку №260).

Таким чином, враховуючи довідку ГУНП в Херсонській області від 03.04.2019 року № 166 та зазначену в ній загальну суму доходу позивача за два останні місяці роботи (14 лютого 2018 року 11 квітня 2018 року), який становить 19 091,66 грн., а також середньоденну заробітна плату в сумі 334,94 грн., період затримки виплати, що становить 378 днів, сума грошового забезпечення за весь час затримки виплати складає 126 607,32 грн.

З наведеного випливає висновок, що суд застосував нормативний акт, що не підлягає застосуванню.

В апеляційній скарзі апелянт стверджує про те, що суд першої інстанції не застосував принцип співмірності щодо суми стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум (126 607,32 грн.) із сумою середнього заробітку звільненого працівника (11 536,22 грн.).

Також апелянт звертає увагу на те, що по справі, де визначався розмір середнього заробітку, який підлягав виплаті при звільненні ОСОБА_1 (справа №2140/1763/18) судом частково задоволено його вимоги. Усього стягнута сума становить 11 536,22 грн., а заявлено до стягнення 29 781,82 грн., що також не враховано судом першої інстанції.

Колегія суддів вважає такі доводи апелянта необґрунтованими за наступних обставин.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року (справа №6-113цс16) дійшов висновку, на який посилався і суд першої інстанції, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Враховуючи вказаний висновок Верховного Суду України та довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 від 03 квітня 2019 року №166 (а.с.33), заробітна плата позивача перед звільненням за повний робочий місяць складала 10 014,33 грн. (березень 2018 року) а недоплачена сума складала 11 536,22 грн., що становить понад 100%.

З урахуванням викладених обставин, слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що належна до стягнення з суб`єкта владних повноважень сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшена бути не може.

Поряд з цим, є підстави вважати обґрунтованими доводи апелянта про неправильний розрахунок судом першої інстанції суми компенсації за порушення строків виплати грошового забезпечення, з огляду на таке.

Так, суд першої інстанції, не погоджуючись з вимогами позивача, що компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати повинна відбуватися за період з 07.11.2015 по 24.04.2019 в сумі 2 164,33 грн., обґрунтовано зазначає, що такий період повинен складати з 13.03.2019 року (дати набрання рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 року по справі № 2140/1763/18 законної сили) до 24.04.2019 року (дата фактичної виплати позивачу суми боргу).

Проте, в резолютивній частині рішення, суд задовольняє заявлені вимоги позивача повністю, стягуючи суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 07.11.2015 по 24.04.2019 в сумі 2 164,33 грн.

Наведене порушення норм процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, що свідчить про наявність підстав для скасування судового рішення.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , що стягнення з роботодавця компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 07.11.2015 по 24.04.2019 в сумі 2 164,33 грн., суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Аналогічна норма закріплена в Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (далі Порядок № 159), відповідно до п. 4 якого сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Як вже було встановлено вище, виплачений ОСОБА_1 дохід становить суму 10 649,82 грн. (після утримання податків і обов`язкових платежів).

Так, згідно інформації, опублікованої Держкомстатом, індекс споживчих цін в березні 2019 (місяць виникнення обов`язку виконання рішення, тобто місяць, за який виплачується дохід) складав 100,9, в квітні 2019 (місяць виплати) 101,0.

Відтак, враховуючи вимоги п.4 Порядку № 159, сума компенсації за порушення строків виплати грошового забезпечення становить 106,50 грн. (10 649,82 грн. х 1 / 100 = 106,50 грн.).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на користь позивача, колегія суддів вважає, що вони також підлягають зменшенню, оскільки загальна сума стягнення порівняно із рішенням суду першої інстанції зменшилась, за рахунок зменшення суми компенсації за порушення строків виплати грошового забезпечення.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч.3 ст.139 КАС України).

Враховуючи, що позов майнового характеру та задоволений судом на загальну суму 126 713,82 грн. сплачений позивачем судовий збір за подання позову підлягає частковому відшкодуванню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань ГУНП в Херсонській області в сумі 1267,13 грн. (126 713,82 х 1 % = 1267,13).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду, відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України, належить скасувати з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: застосування закону, який не підлягає застосуванню та порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Херсонській області задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Херсонській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та стягнення недоотриманого середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати всіх сум, що належали ОСОБА_1 на день звільнення 11 квітня 2018 року по день фактичного розрахунку 24 квітня 2019 року в сумі 126 607 (сто двадцять шість тисяч шістсот сім) грн. 32 коп.

Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Херсонській області в частині відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням терміну виплати грошового забезпечення за період з 13 березня 2019 року по 24 квітня 2019 року.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Херсонській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням терміну виплати грошового забезпечення за період з 13 березня 2019 року по 24 квітня 2019 року в сумі 106 (сто шість) грн. 50 коп.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції в Херсонській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1267 (одна тисяча двісті шістдесят сім) грн. 13 коп., шляхом безспірного списання.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 24.12.2019 року.