Справа № 640/18579/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 року м. Київ № 640/18579/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗЕРНОПРОДУКТ» до Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗЕРНОПРОДУКТ» (далі також - позивач, ТОВ «АГРО-ЗЕРНОПРОДУКТ») до Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві (далі також - відповідач, контролюючий орган), в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 23 квітня 2019 року №0106 та №0106.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на те, що спірні податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки при проведенні перевірки перевіряючими не було взято до уваги всі необхідні первинні документи, які підтверджують виконання договорів поставок сільськогосподарської продукції та впливають на визначення суми податкового кредиту платника податків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.10.2019 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Відповідач надав суду письмовий відзив на адміністративний позов, відповідно до якого проти задоволення позову заперечив та зазначив, що в ході перевірки позивача встановлено його взаємовідносини з контрагентами: ТОВ «ЗОЛОТЕ ЗЕРНО ПРИДНІСТРОВ`Я» та ТОВ «УКРАГРОТЕХНОЛОГІЇ», надані на підтвердження виконання яких первинні документи, не свідчать про реальність господарських операцій.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи, викладені у відзиві на позов, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представники учасників справи не заперечували про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов наступних висновків.

Обставини, встановлені судом:

Посадовими особами відповідача у період з 25.02.2019 по 18.03.2019 на підставі наказу ГУ ДФС у м. Києві від 19.10.2018 №15755 проведено перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 06.01.2017 по 30.06.2018, валютного - за період з 06.01.2015 по 30.06.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 06.01.2015 по 30.06.2018, про що складено акт від 25.03.2019 №177/26-15-14-01-06/41070886 «Про результати документальної планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗЕРНОПРОДУКТ» дотримання вимог податкового законодавства за період з 06.01.2017 по 30.06.2018, валютного - за період з 06.01.2017 по 30.06.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 06.01.2017 по 30.06.2018».

За висновками акту перевірки позивачем допущено порушення вимог:

пункту 44.1, пункту 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, статті 4 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункту 5 та пункту 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Доходи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за №860/4153, пунктом 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 № 20, зі змінами і доповненнями, в результаті чого занижено податок на прибуток всього у сумі 5 673 457,00 грн, в тому числі за 2017 рік в сумі 747 286,00 грн, за І квартал 2018 року в сумі 2 746 309,00 грн., за півріччя 2018 року в сумі 4 926 170,00 грн.;

пункту185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 198.1, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, пункту 1 статті 9 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункту 1.2 статті 1, пункту 2.4 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за №168/704, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 5 706 551,00 грн., в т.ч. за листопад 2017 року у сумі 337 194,00 грн., за грудень 2017 року у сумі 458 073,00 грн., за січень 2018 року у сумі 607 399,00 грн., за лютий 2018 року у сумі 921 035,00 грн., за березень 2018 року у сумі 1 166 396,00 грн., за квітень 2018 року у сумі 1 809 978,00 грн., за травень 2018 року у сумі 406 476,00 грн.

З результатами проведеної перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 23 квітня 2019 року №0106, яким позивачу визначено податкові зобов`язання зі сплати податку на додану вартість у розмірі 7 133 189,00 грн., з яких 5 706 551, 00 грн за основним платежем та 1 418 364,00 грн. штрафні (фінансові) санкції та №0106, яким визначено податкові зобов`язання з податку на прибуток у розмірі 7 901 821,00 грн., з яких 5 673 457,00 грн. за основним платежем та 1 418 364,00 грн. штрафні (фінансові) санкції.

Не погоджуючись з указаними податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправними та такими, що порушують права та законні інтереси позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування:

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

З матеріалів справи вбачається, що в ході перевірки позивача встановлено, що у перевірений період останній мав господарські взаємовідносини з суб`єктами господарювання TOB «ЗОЛОТЕ ЗЕРНО ПРИДНІПРОВ`Я» та TOB «УКРАГРОТЕХНОЛОПЇ».

Згідно наданих до перевірки документів перевіряючими під час перевірки було встановлено, що TOB «ЗОЛОТЕ ЗЕРНО ПРИДНІПРОВ`Я», TOB «УКРАГРОТЕХНОЛОПЇ» на адресу позивача здійснювало постачання значної кількості товару: олії соняшникової, олії соєвої, макухи соняшникової, макухи соєвої.

За висновками контролюючого органу, згідно податкової інформації наявної в інформаційних базах контролюючих органів, суб`єкти господарювання TOB «ЗОЛОТЕ ЗЕРНО ПРИДНІПРОВ`Я» та TOB «УКРАГРОТЕХНОЛОПЇ» не мають можливості здійснювати постачання для позивача зазначеного товару з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів (засновник, директор та головний бухгалтер в одній особі, залучення додаткових трудових ресурсів перевіркою не встановлено), економічно необхідних для придбання та реалізації товарів, виконання робіт або послуг. У TOB «ЗОЛОТЕ ЗЕРНО ПРИДНІПРОВ`Я» та TOB «УКРАГРОТЕХНОЛОГІЇ» не встановлено декларування «спеціального режиму оподаткування», будь-яких транспортних послуг та будь-яких витрат на оренду приміщення, водо-, тепло-, постачання зв`язок, придбання канцелярських засобів, що могло б свідчити про здійснення господарської діяльності.

Використовуючи Єдиний реєстр податкових накладних, інформація з якого дозволяє прослідкувати рух сум податку на додану вартість та номенклатуру податкових накладних при їх реєстрації, встановлено декларування операцій по ланцюгу взаємовідносин за відсутністю факту її реального здійснення, оскільки відсутнє реальне джерело походження (введення в обіг при первинному продажі) від контрагентів ідентифікованого товару, на які позивач від контрагентів TOB «ЗОЛОТЕ ЗЕРНО ПРИДНІПРОВ`Я» та TOB «УКРАГРОТЕХНОЛОПЇ» декларував податковий кредит та які вплинули на задекларовані позивачем показники звітності з податку на додану вартість.

Також, за висновками відповідача, підприємства залучені до ланки постачання товару, що був реалізований на адресу TOB «ЗОЛОТЕ ЗЕРНО ПРИДНІПРОВ`Я» та TOB «УКРАГРОТЕХНОЛОПЇ», є фігурантами кримінальних проваджень з приводу фіктивного підприємництва.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (покупець) та TOB «ЗОЛОТЕ ЗЕРНО ПРИДНІПРОВ`Я» (постачальник) укладено договори на поставку сільськогосподарської продукції від 26.10.2017 б/н (макуха соняшникова) та від 17.11.2017 №65-12 (олія соняшникова).

У подальшому зазначена макуха соняшникова поставлена товариству з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (філія «Бориспільський комбікормовий завод») за договором від 13.10.2017 №359/2017/КАМ/О; товариству з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (філія «Київкомбікорм») за договором від 17.10.2017 №361/2017/КАС/ О; олія соняшникова поставлена товариству з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (філія «Бориспільський комбікормовий завод») за договором від 16.11.2017 №397/2017/КАМ/О; товариству з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (філія «Київкомбікорм») за договором від 17.11.2017 №398/2017/КАМ/О.

Крім того, між позивачем (покупець) та TOB «УКРАГРОТЕХНОЛОПЇ» (постачальник) укладено договори на поставку сільськогосподарської продукції від 27.02.2018 №42 (макуха соняшникова); від 06.03.2018 №48 (макуха соєва); від 06.03.2018 №49 (олія соняшникова); від 15.03.2018 №50 (олія соєва).

У подальшому зазначена макуха соняшникова поставлена товариству з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (філія «Бориспільський комбікормовий завод») за договором від 28.02.2018 №68/2018/КАМ/О; товариству з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (філія «Київкомбікорм») за договором від 28.02.2018 №67/2018/КАМ/О; макуха соєва поставлена товариству з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (філія «Бориспільський комбікормовий завод») за договором за договором від 23.02.2018 №57/2018/КАМ/ О; олія соняшникова поставлена товариству з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (філія «Київкомбікорм») за договором від 23.02.2018 №48/2018/КАМ/ О; олія соєва поставлена товариству з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (філія «Бориспільський комбікормовий завод») за договором від 26.02.2018 №37/2018/КАМ/О.

На підтвердження реальності зазначених операцій позивачем під час перевірки надані видаткові та податкові накладні, товарно-транспортні накладні, рахунки на оплату, копії яких містяться в матеріалах справи (.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Статтею 185 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у томі числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунку платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду зокрема, у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів, у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 135.1 статті 135 Податкового кодексу України, доходи, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті.

За приписами пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, що повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до пункту 2.15 та пункту 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Тобто, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції. При цьому, якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з наведеними вище нормами Податкового кодексу України.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Дана правова позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, які викладені у його постановах від 27.06.2017 у справі №808/1062/14, від 14.03.2017 у справі №826/757/13-а, від 06.02.2018 №К/9901/5042/17.

З матеріалів справи вбачається, що первинні документи, надані позивачем на підтвердження виконання господарських взаємовідносин з ТОВ «ЗОЛОТЕ ЗЕРНО ПРИДНІСТРОВ`Я» та ТОВ «УКРАГРОТЕХНОЛОГІЇ», підтверджують реальність господарських операцій, рух активів та зміни майнового стану платника податків. Факт наявності у позивача податкових накладних, складених у відповідності до вимог податкового законодавства, відповідачем не оспорюється.

Крім того, як встановлено судом, на момент складання податкових накладних контрагенти позивача були зареєстровані як платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні на кожну поставку товарів.

Таким чином, у позивача, відповідно до законодавства України, були наявні всі підстави щодо формування витрат та податкового кредиту в податковому обліку за операціями вказаними в акті перевірки.

При цьому, складений за результатами перевірки акт перевірки не містить документальних підтверджень порушень при відображенні в обліку взаємовідносин з контрагентом за період, що підлягав перевірці. Вказане свідчить про те, що всі висновки у акті стосовно порушень позивача при роботі з контрагентами зроблені виключно з припущень перевіряючих, які не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського та податкового обліку, що є порушенням Податкового кодексу України та Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №727 від 20.08.2015.

В акті перевірки суб`єктом владних повноважень не викладено жодних належних та допустимих доводів про відсутність фактичного виконання позивачем господарських операцій за укладеним договором поставки, про відсутність витрат позивача у спірних правовідносинах, про не підписання договорів та фінансового-господарських документів, що зумовило необґрунтованість і невідповідність законних висновків суб`єкта владних повноважень про їх вчинення без мети реального настання правових наслідків.

При цьому, суд також зазначає, що визначальним критерієм для підтвердження права платника на податковий кредит та визначення фінансового результату для оподаткування податком на прибуток є встановлення факту руху активів або зміни зобов`язань платника, наявність ділової мети, а також відсутність факту узгодженості дій платника з недобросовісним контрагентом з метою незаконного отримання податкових вигод, або його обізнаності з такими діями контрагента. При цьому, оцінюючи дії платника податків необхідно виходити з принципів «індивідуальної відповідальності» платника, а також «належної обачності», встановлені рішеннями Європейського суду з прав людини у справі «Булвес АТ проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, а також у справі «Інтерсплав проти України» від 09 січня 2007 року.

Зокрема, в рішенні від 09 січня 2007 року у справі «Інтерсплав проти України» вказано, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування податку на додану вартість, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань.

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на податковий кредит та зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Варто також наголосити, що виходячи з принципу індивідуальності юридичної відповідальності, визначеного частиною другою статті 61 Конституції України, платник податків не повинен нести відповідальність за несплату податків постачальниками, відсутність у постачальника первинних документів чи недостовірність відомостей контрагентів своїх постачальників.

Дефектність контрагента платника податків сама по собі не свідчить про поінформованість платника податків щодо протиправного характеру діяльності його контрагента або щодо дефектності самих господарських операцій. Отже, вона не є вичерпним доказом під час встановлення нереальності господарської операції чи відсутності в ній ділової мети, яка за змістом положень статті 14 Податкового кодексу України передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції на отримання позитивного економічного ефекту.

Отже, відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Відповідачем не надано доказів проведення податковими органами перевірок ТОВ «ЗОЛОТЕ ЗЕРНО ПРИДНІСТРОВ`Я» та ТОВ «УКРАГРОТЕХНОЛОГІЇ», притягнення цих підприємств до відповідальності, винесення щодо цих підприємств податкових повідомлень-рішень, прийняття відносно посадових осіб вироків або ухвал про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами, які б безперечно підтверджували невиконання цими контрагентами робіт за замовленням позивача.

Крім того, сам факт наявності господарських операцій з контрагентами, які порушують податкове законодавство, не може тягнути за собою негативні наслідки для платника податків у вигляді зменшення податкового кредиту з податку на додану вартість, оскільки даних про те, що позивач був обізнаний про такі дії його контрагентів до суду не надано. У випадку, коли контрагенти не виконали свого зобов`язання щодо сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме для цієї особи.

Таку правову позицію неодноразово висловлював в своїх рішеннях Верховний Суд та аналогічна позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 22 січня 2009 року у справі «Булавес» АД проти Болгарії».

Одночасно з цим, будь-яких порушень щодо оформлення податкових накладних контролюючим органом не встановлено, зауваження до змісту та форми зазначених документів відсутні, що не заперечується відповідачем в акті перевірки.

Доводи відповідача про дефектність товаро-транспортних накладних, як підстави для висновку контролюючого органу про відсутність права на формування витрат та податкового кредиту, також не приймаються судом до уваги.

Порядок заповнення товарно-транспортної накладної визначений Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, що затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568.

Згідно з пунктом 11.7 цих правил перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

З матеріалів справи вбачається, що вантаж минаючи склад позивача прямував безпосередньо від вантажовідправника до вантажоодержувача.

Водночас, слід зазначити, що у даному випадку позивачем сформовано витрати та податковий кредит не з вартості транспортних послуг, підставою для обліку яких є дефектна товарно-транспортна накладна, а з вартості придбаного і перевезеного товару, а тому наявність товарно-транспортних накладних, які мають недоілки, не є підставою для позбавлення права позивача на віднесення вартості придбаного товару до складу витрат та податкового кредиту.

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримання позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, висновки податкового органу про відсутність факту реального вчинення господарських операцій згаданих вище не знайшли підтвердження в ході розгляду справи.

Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що висновки про порушення позивачем податкового законодавства, зроблені відповідачем в акті перевірки, є необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку з чим спірні рішення контролюючого органу, прийняті відповідачем на підставі встановлених акті порушень, є протиправними та підлягають скасуванню.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України , оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки відповідачем не доведено факт порушення позивачем зазначених вище норм податкового законодавства, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що спірні податкові повідомлення-рішення є такими, що порушують права та охоронювані законом інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин у галузі податкової справи, що є визначеною процесуальним законом підставою для скасування.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, суд вважає, що судові витрати, сплачені позивачем, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві в розмірі 19 210,00 грн.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністратвиний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗЕРНОПРОДУКТ» задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві від 23 квітня 2019 року №0106.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві від 23 квітня 2019 року №0106.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗЕРНОПРОДУКТ» (04128, Київ, вул.Берковецька, 6-А, оф.117, ) судові витрати у розмірі 19 210 (дев`ятнадцять тисяч двісті десять) грн 00 коп.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда