Справа № 520/9252/19
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Білова О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 р. Справа № 520/9252/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Катунова В.В. , Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.11.2019, по справі № 520/9252/19

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у видачі посвідчення Ветеран військової служби у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1601 Про порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран військової служби; зобов`язати Харківський обласний військовий комісаріат видати посвідчення Ветеран військової служби у відповідності до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1601 Про порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран військової служби.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.11.2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судовим розглядом, що ОСОБА_1 , з 04.05.1986 по 07.06.1986 проходив спеціальні збори по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі військової частині №104602 (6184), яка входила до складу Харківського батальйону воєнізованої пожежної охорони МВС СРСР.

Експертним висновком від 12.06.1991 ОСОБА_1 встановлено захворювання, яке пов`язано з впливом іонізуючих та інших та інших шкідливих факторів при виконанні робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно із довідкою МСЕК Серія МСЕ- №015104 від 09.08.2001 року позивачу встановлено другу групу інвалідності з 09.08.2001 року безстроково, причиною інвалідності зазначено: захворювання, отримане при виконанні обов`язків військової служби при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 19.09.2011 позивач є інвалідом другої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Відповідно до довідки Управління державної пожежної охорони Управління МВС України в Харківській області від 12.04.2000 №16/3/1-105/604 ОСОБА_1 брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в складі батальйону ВПО МВС СРСР в/ч НОМЕР_2 (6184) в період з 04.05.1986 по 07.06.1986 без вихідних та святкових днів. З вказаної довідки також вбачається, що позивач у зоні відчуження перебував у 1-й зоні небезпеки 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22 травня 1986 року та у 3-й зоні небезпеки 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31 травня 1986 року та 1 червня 1986 року, виконував роботи по чергуванні у складі караулу на ЧАЕС та гасіння пожеж в 30-ти кілометровій зоні.

В лютому 2019 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про встановлення статусу ветерана військової служби.

Листом від 03.04.2019 №771/ВСЗ ІНФОРМАЦІЯ_2 позивача повідомлено, що його звернення від 19.02.2019 розглянуто та надано витяг з протоколу засідання комісії від 29.03.2019 року № 2.

З витягу з протоколу № 2 від 29 березня 2019 року засідання Комісії для розгляду питань, пов`язаних зі встановлення статусу ветеранів військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами MO України та встановленням статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, вбачається, що позивачу відмовлено у встановленні статусу ветерана військової служби та видачі відповідного посвідчення на підставі того, що ОСОБА_1 проходив спеціальні збори по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в період з 04.05.1986 по 07.06.1986 у складі військової частини № 104602 (6184), яка входила до складу Харківського батальйону воєнізованої пожежної охорони МВС СРСР та не відносилась до військових частин (установ) Міністерства оборони СРСР. Крім того, запропоновано звернутися щодо встановлення статусу ветерана військової служби до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області - правонаступника Управління Державної пожежної охорони.

Позивач, не погодившись із такою відмовою звернувся до суду із даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач проходив спеціальні збори у складі військової частини, яка не відносилась до військових частин (установ) Міністерства оборони СРСР.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1, 5 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД; які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1601 від 30.08.1999 року.

Згідно з п. 1 Порядку № 1601 посвідчення та нагрудні знаки «Ветеран військової служби» видаються (вручаються) особам, які набули статусу ветеранів військової служби відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захист».

Пунктом 3 Порядку № 1601 передбачено, що підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» є один з таких документів: - наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку; - довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби; - посвідчення про нагородження медаллю «Ветеран Вооруженных Сил СССР».

Згідно з п. 4 Порядку № 1601 посвідчення та нагрудний знак «Ветеран військової служби» вручаються ветеранові військової служби або за його дорученням рідним чи іншим особам військовими комісаріатами та органами пенсійного забезпечення Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, МВС, Управління державної охорони, Адміністрацією Держспецзв`язку за місцем проживання ветерана, за що одержувач посвідчення та нагрудного знака розписується у відповідному обліковому документі.

У свою чергу, пунктом 2.8 Інструкції з організації роботи із соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей у Міністерстві оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 937 від 31.12.2014 року, на обласні військові комісаріати покладаються, зокрема, керівництво та контроль за роботою районних військових комісаріатів із соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, а також здійснення перевірок цієї роботи щодо дотримання ними вимог законодавства; розгляд заяв і скарг з питань соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, що надходять до військового комісаріату, а також прийом громадян, які звернулися з цих питань; організація та проведення роботи з роз`яснення особам, звільненим з військової служби, та членам їх сімей законодавства з питань соціального забезпечення та пільг, установлених для них чинним законодавством, проведення зборів пенсіонерів, консультацій, оформлення наочних посібників, виступи в періодичній пресі тощо.

У ході судового розгляду встановлено, що Харківський обласний військовий комісаріат листом від 03.04.2019 року надав відповідь ОСОБА_1 щодо розгляду його звернення про видачу посвідчення «Ветеран військової служби».

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем при розгляді заяви позивача не надана їй оцінка на предмет відповідності вимогам Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1601, оскільки підставою для відмови визначена обставина, що позивач проходив службу у складі військової частини, яка входила до складу Харківського батальйону воєнізованої пожежної охорони МВС СРСР та не відносилась до військових частин (установ) Міністерства оборони СРСР, у зв`язку з чим запропоновано звернутися щодо встановлення статусу ветерана військової служби до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області - правонаступника Управління Державної пожежної охорони.

З огляду на викладене, зазначена заява ОСОБА_1 підлягає розгляду повноважним органом на відповідність вимогам закону, а суд на цьому етапі позбавлений процесуальної можливості приймати рішення за умови не перевірки, не надання оцінки та не встановлення певних обставин суб`єктом владних повноважень з цього питання.

У той же час такий спосіб захисту, як зобов`язання позивача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право особи на суд передбачає можливість отримати не лише формальний захист (визнання і підтвердження порушених прав), але й фактичний захист (тобто дійсне й ефективне поновлення порушених прав).

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений повноваженнями, зокрема, щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, або ж прийняти рішення.

У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

Так, у ході судового розгляду встановлено, що у спірних правовідносинах відповідач не розглянув заяву позивача у встановленому порядку.

На підставі викладеного, з метою захисту порушеного права позивача ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про видачу посвідчення «Ветеран військової служби», враховуючи, що питання про видачу позивачу посвідчення «Ветеран військової служби» по суті з прийняттям відповідного рішення відповідачем, не вирішено.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.10.2019 року у справі № 1340/4376/18 (№ К/9901/17842/19).

З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, та натомість вважає частково обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 та вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 про видачу посвідчення «Ветеран військової служби» від 19.02.2019 року, зобов`язати надати відповідь на такий запит.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були неправильно застосовані норми матеріального права, з огляду на що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.11.2019 по справі № 520/9252/19 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 про видачу посвідчення «Ветеран військової служби» від 19.02.2019 року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 надати відповідь на заяву ОСОБА_1 про видачу посвідчення «Ветеран військової служби» від 19.02.2019 року.

В іншій частині позовні вимоги - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.М. Ральченко
Судді В.В. Катунов Г.Є. Бершов