Справа № 520/11374/19
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

24 грудня 2019 р. справа № 520/11374/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши за процедурою письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Концерн Авек та Ко» до Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови, -

встановив:

Позивач, Приватне акціонерне товариство «Концерн Авек та Ко» (далі за текстом заявник, суб`єкт господарювання, ПрАТ, Товариство), у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про визнання протиправною та скасування Постанови про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності № 169/2569/0/250-19-П від 04.10.2019 року, винесену Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради.

Аргументуючи позовні вимоги позивач зазначив, що перевірка проведена без участі представника Товариства, факт вчинення протиправного діяння відсутній, штраф застосований поза межами присікального строку.

Відповідач, Харківська міська рада в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю (далі за текстом владний суб`єкт, адміністративний орган, Інспекція; особа, наділена у розумінні ст.43 КАС України адміністративною процесуальною дієздатністю у якості органу місцевого самоврядування, до організаційно-штатної структури якого входить орган архітектурно-будівельного нагляду), з поданим позовом не погодився.

Підставами для заперечень проти позову є доводи про те, що штраф правомірно було накладено за невиконання суб`єктом господарювання обов`язкового припису №670-Пр-У від 27.06.2018 року. Стверджував, що обставина участі представника Товариства у перевірці на факт невиконання названого припису жодним чином не впливає.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Між заявником, ПрАТ «Концерн Авек та Ко» (у якості орендаря), та Харківською міською радою (у якості орендодавця) було укладено договір оренди землі від 14.09.2004 р., предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером - :09:001:0042.

У межах згаданої земельної ділянки заявником було споруджено нежитлову будівлю літ.«ДД-1».

Відносно указаної будівлі було виготовлено технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю літ. «ДД-1» (далі за текстом Об`єкт).

Речові права на Об`єкт у порядку Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та нерухоме майно та їх обтяжень» не зареєстровані.

Доказів дотримання процедури будівництва Об`єкту в частині отримання необхідних дозволів та подання необхідних повідомлень заявник до суду не надав.

Обставини вчинення порушень у ході будівництва Об`єкту заявником не заперечуються.

27.06.2018 року Інспекцією видано припис № 670-Пр-У, яким на заявника покладено обов`язок з приводу усунення порушення ст.29 Закону України «Про планування і забудову території», п.1 ч.1 ст.34, ч.ч.1 і 2 ст.36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», абз.2 п.5, п.13 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт (затверджено постановою КМУ від 13.04.2011р. №466; далі за текстом - Порядок №466) у вигляді самочинного будівництва нежитлової будівлі літ.« ДД -1» (притаманні ознаки класу наслідків СС-1) на земельній ділянці з кадастровим номером :09:001:0042 без набуття права на виконання будівельних робіт.

Цей припис було отримало заявником в особі представника 27.06.2018 р.

Строк виконання припису Інспекції від 27.06.2018р. №670-Пр-У було визначено як - 27.08.2018 р.

За ініціативою заявника Харківською міською радою прийнято рішення №1183/18 від 22.08.2018 р., яким надано дозвіл на збереження об`єктів самочинного будівництва, до переліку яких входить і згаданий вище Об`єкт.

У подальшому за ініціативою заявника Харківською міською радою прийнято рішення №1297/18 від 28.11.2018р., яким надано дозвіл на розробку документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів, до переліку яких входить і згаданий вище Об`єкт.

Наказом Інспекції від 30.08.2019 р. за № 356 призначена позапланова перевірка заявника з питання дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил на об`єкті нежитлова будівля літ. «ДД-1» по вул. Ак АДРЕСА_1 165-Д АДРЕСА_2 м. Харкові виключно у частині виконання вимог припису №670-Пр-У від 27.06.2018 р.

30.08.2019 р. Інспекцією оформлено направлення №791-н, згідно з яким проведення перевірки заплановано на період 04.09.2019р.-17.09.2019р.

Про призначення перевірки заявник був сповіщений листом Інспекції від 04.09.2019 р. №2197/0/250-19.

Даний лист направлено на адресу заявника 05.09.2019 р. та отримано заявником 17.09.2019 р., тобто в останній день запланованої перевірки.

17.09.2019 р. працівником інспекції складена службова записка про продовження дії направлення на перевірку на 2 робочі дні з причини відсутності суб`єкта містобудування з підтверджуючими документами.

Доказів видання Інспекцією наказу з приводу продовження строку перевірки до справи не подано.

17.09.2019р. Інспекцією оформлено направлення № 855-к, згідно з яким проведення перевірки продовжено на 18.09.2019р. та 19.09.2019р.

Про продовження строку перевірки заявник не сповіщався.

Результати перевірки оформлені актом від 19.09.2019 р. №791/855-А (далі за текстом - Акт).

Відомостей про оскарження заявником наказу про призначення перевірки та дій з приводу проведення перевірки до суду або адміністративного органу вищого рівня матеріали справи не містять. Такі вимоги заявником у межах даної справи не заявлені. Відтак, пов`язані із цим обставини судом не досліджуються і не оцінюються, оскільки знаходяться поза межами предмету доказування у спорі.

Текст Акту містить судження владного суб`єкта, Інспекції про вчинення заявником порушення п.п. «а» п.3 ч.3 ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» за рахунок припису Інспекції від 27.06.2018р. №670-Пр-У.

19.09.2019р. з посиланням на Акт працівником Інспекції було складено протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності, текст якого містить аналогічне судження адміністративного органу в частині порушення заявником п.п. «а» п.3 ч.3 ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» за рахунок припису Інспекції від 27.06.2018р. №670-Пр-У.

Згадані вище Акт та протокол були направлені Інспекцією на адресу заявника 30.09.2019 р.

Доказів одержання заявником цих документів матеріали справи не містять.

04.10.2019 р. з посиланням на Акт владним суб`єктом, Інспекцією, видано постанову № 169/2569/0/250-19-П. про застосування 30.105,00грн. штрафу.

Як з`ясовано судом, юридичною підставою для винесення оскарженого рішення владним суб`єктом обрано положення абз.2 п.1 ч.6 ст.2 Закону України «Про відповідальність за порушення у сфері містобудівної діяльності» та п.п. «а» п.3 ч.3 ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а фактичними підставами послугували судження владного суб`єкта про невиконання суб`єктом містобудування припису Інспекції від 27.06.2018р. №670-Пр-У.

Не погодившись з цим рішенням владного суб`єкта, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Частиною 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зміст та обсяг повноважень органів архітектурно-будівельного контролю на перевірку дотримання особами вимог закону у сфері будівельної справи, а також приводи, способи та порядок реалізації таких повноважень унормовані приписами Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Так, за визначенням ч.1 ст.41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

Наведене визначення за критерієм - предмет правового регулювання має пріоритет у застосування порівняно із визначенням державного нагляду (контролю), наведеного у ч.1 ст.1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

При цьому, у силу ч.4 ст.2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» заходи контролю здійснюються органами державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Водночас із цим, ч.5 ст.4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», передбачено, що зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог ст.1, ст.3, ч.ч. 1, 4, 6-8, абз.2 ч.10, ч.ч. 13 і 14 ст.4, ч.ч.1-4 ст.5, ч.3 ст.6, ч.ч.1-4, 6 ст.7, ст.ст.9, 10, 19, 20, 21, ч.3 ст.22 цього Закону.

Обов`язковість проведення планового чи позапланового заходу нагляду (контролю) у присутності керівника суб`єкта господарювання (або особи, уповноваженої керівником) передбачена ч.11 ст.4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Відтак, із змісту ст.4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» не витікає існування у заявника суб`єктивного права (або матеріального інтересу) на обов`язкову участь у заході нагляду (контролю) у сфері будівельної справи.

Однак, відносини з приводу проведення органами архітектурно-будівельного контролю перевірок додатково деталізовані нормами Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю Загальна частина (затверджений постановою КМУ від 23.05.2011р. №553; далі за текстом Порядок №553), згідно з п.9 якого державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у присутності суб`єктів містобудування або їх представників, які будують або збудували об`єкт будівництва.

Таким чином, присутність представників суб`єктів містобудування під час проведення перевірки обумовлені дією спеціальної норми права - п.9 Порядку №553.

Це ж положення відтворено і у тексті п.13 Порядку №553, де указано, що суб`єкт містобудування, щодо якого здійснюється державний архітектурно-будівельний контроль, має право, зокрема, бути присутнім під час здійснення державного архітектурно-будівельного контролю.

За приписами п.12 Порядку №553 у разі відмови суб`єкта містобудування, щодо якого здійснюється державний архітектурно-будівельний контроль, у допуску посадових осіб органу державного архітектурно-будівельного контролю до проведення перевірки, відмови суб`єкта містобудування в наданні документів, необхідних для здійснення заходів державного архітектурно-будівельного контролю, відсутності суб`єкта містобудування, якому у визначений цим Порядком строк було надіслано повідомлення про проведення перевірки, або його уповноваженої особи (за довіреністю) на об`єкті під час перевірки складається відповідний акт.

Судом достеменно установлено, що у спірних правовідносинах будь-яких актів у порядку п.12 Порядку №553 Інспекцією не складалось.

Таким чином, перевірка була проведена без участі суб`єкта містобудування, до відмова якого у розумні строки адміністративним органом не було доведено факту призначення заходу державного нагляду (контролю).

Об`єктивних даних про вчинення заявником перешкод у проведенні перевірки матеріали справи не містять.

Продовжуючи розгляд справи по суті, суд вважає, що до відносин з приводу кваліфікації нерухомого майна як об`єкта самочинного будівництва слід застосовувати, насамперед, приписи ст.376 Цивільного кодексу України і положення ч.7 ст.34, ст.38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Так, у розумінні ч.1 ст.376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, зі змісту наведеної норми закону витікає, що під об`єктом самочинного будівництва законодавцем розуміється нерухоме майно, котре відповідає хоча б одній з таких кваліфікуючих ознак: 1) об`єкт розміщений на земельній ділянці, яка не була відведена під мету будівництва; 2) об`єкт зведений без документа з приводу дозволу на виконання будівельних робіт; 3) об`єкт споруджений без належно затвердженого проекту; 4) наявні істотні порушення будівельних норм і правил, котрі зумовлюють неможливість збереження обєкту як речі матеріального світу.

Виконання особою будівельних робіт із зведення об`єкта нерухомості без подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт (відносно об`єктів класу наслідків «СС1», відносно об`єктів за будівельним паспортом, відносно об`єктів, які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт будівельних) або без видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт (відносно будівельних робіт класу наслідків «СС2» та СС3») призводить до утворення ознак самочинного будівництва також і у силу приписів ч.7 ст.34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

При цьому, як зазначено у ч.8 ст.32 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", під час здійснення державного архітектурно-будівельного контролю на об`єктах самочинного будівництва клас наслідків таких об`єктів визначається самостійно відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю або із залученням експертної організації чи експерта, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат.

Водночас із цим, суд зауважує, що сама лише підстава для кваліфікації нерухомого майна як об`єкта самочинного будівництва за переліченими критеріями не призводить до виникнення абсолютного наслідку у вигляді безумовного знесення такого об`єкта.

Так, зокрема, за правилом ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, законом передбачено, що дефект у підставі речового права на земельну ділянку може бути нівельований зацікавленою особою шляхом одержання правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Окрім того, закон містить і механізм для усунення вчинених особою порушень у сфері будівельної справи, адже ч.1 ст.38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачена можливість усунення недоліків у будівництві за письмовим приписом органу архітектурно-будівельного контролю у спосіб проведення перебудови об`єкта.

Цей же механізм опосередковано згаданий законодавцем і у положеннях ч.7 ст.376 ЦК України, де указано, що об`єкт самочинного будівництва (за умови неможливості перебудови чи відмови особи від проведення перебудови) підлягає знесенню також і у разі: 1) істотного відхилення від проекту, обтяженого суперечністю суспільним інтересам або порушенням прав інших осіб; 2) істотного порушення будівельних норм і правил.

У ході розгляду справи судом достеменно встановлено, що нежитлова будівля літ. «ДД-1» на земельній ділянці з кадастровим номером :09:001:0042 є об`єктом самочинного будівництва.

Припис Інспекції від 27.06.2018р. №670-Пр-У є діючим індивідуальним актом, був одержаний заявником, спрямований на усунення порушень у галузі будівельної справи.

Судом з`ясовано, що Харківською міською радою прийнято рішення №1183/18 від 22.08.2018р., яким надано дозвіл на збереження об`єктів самочинного будівництва, а також рішення №1297/18 від 28.11.2018р. про надання дозволу на виготовлення землевпорядної документації

Перелічені рішення органу місцевого самоврядування прямо стосуються усунення наслідків порушень у сфері будівельної справи, які були вчинені заявником при зведенні Об`єкту.

Факти прийняття цих рішень доводять те, що за спрямованістю намірів, змістом дій та характером поведінки заявник вживає організаційно-правових заходів із виконання припису Інспекції від 27.06.2018р. №670-Пр-У

Оскільки текст припису Інспекції від 27.06.2018р. №670-Пр-У не містить чітких вказівок, то суд відхиляє доводи владного суб`єкта про те, що належним виконанням припису слід вважати введення об`єкту в експлуатацію.

До того ж суд бере до уваги, що завершення процедури введення об`єкту нерухомого майна в експлуатацію протягом 2 місяців (про що указано у приписі Інспекції від 27.06.2018р. №670-Пр-У) є об`єктивно неможливим з огляду на положення ст.46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в частині сесійної форми реалізації владних управлінських функцій міською радою.

А отже, припис Інспекції від 27.06.2018р. №670-Пр-У містить заздалегідь неможливу до виконання вимогу, що прямо суперечить ч.2 ст.2 КАС України.

Підсумовуючи викладені вище міркування суд доходить до висновку про те, що у спірних правовідносинах склалась ситуація, коли подія вчинення суб`єктом господарювання порушення закону у вигляді не виконання владних вимог припису Інспекції від 27.06.2018р. №670-Пр-У не має місця в об`єктивній дійсності.

Водночас із цим, має місце подія порушення законодавства владним суб`єктом, який при реалізації управлінської функції контролю за станом виконання припису Інспекції від 27.06.2018р. №670-Пр-У не вжив достатніх поза розумним сумнівом заходів для забезпечення участі у перевірці представників ПрАТ.

Довід заявника про застосування штрафу поза межами присікального строку згідно з ст.250 Господарського кодексу України підлягає відхиленню, адже спірні правовідносини склались у галузі будівельної справи, де пріоритетними є норми Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності».

Так, за визначенням ч.1 ст.1 цього закону правопорушеннями у сфері містобудівної діяльності є протиправні діяння (дії чи бездіяльність) суб`єктів містобудування - юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених законодавством, будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Згідно з ч.2 ст.1 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» вчинення суб`єктами містобудування правопорушень у сфері містобудівної діяльності тягне за собою відповідальність, передбачену цим та іншими законами України.

У силу ч.11 ст.2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» штраф може бути накладено на суб`єктів містобудування протягом шести місяців з дня виявлення правопорушення, але не пізніш як через три роки з дня його вчинення.

Оскільки у даному конкретному випадку оскаржений штраф підпадає під дію ч.1 ст.1 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», а не ст.ст.238, 241 Господарського кодексу України, то відсутні підстави для поширення на спірні правовідносини правил ст.250 Господарського кодексу України.

Додатково суд зважає, що відповідно до ч.1 ст.250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, положення наведеної норми закону містять чітко сформульоване виключення зі загального правила застосування адміністративно-господарських санкцій у період шести місяців від події виявлення або у періоду року з події вчинення.

Дане виключення полягає в існуванні інших строків у випадках передбачених законом.

Такий випадок відносно спірних правовідносин передбачений ч.11 ст.2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», у силу якої присікальним строком накладення штрафу є період у три роки від події вчинення правопорушення у сфері містобудування.

Такий самий правовий висновок з приводу строку застосування штрафу у сфері будівельної справи містить у постановах Верховного Суду від 19.06.2018р. по справі №808/5834/14 (провадження №К/9901/3499/18), , від 22.01.2019р. по справі №810/5497/15 (адміністративне провадження №К/9901/7507/18) від 17.10.2018р. по справі №522/22055/17 (адміністративне провадження №К/9901/52257/18).

У спірних правовідносинах заявник скоїв діяння, котре полягає у невиконанні раніше виданого Інспекцією, отриманого та неоскарженого припису Інспекції від 27.06.2018р. №670-Пр-У.

Відтак, суд не знаходить підстав для висновку про застосування оскарженого штрафу поза межами присікального строку у три роки.

Розв`язуючи спір по суті, суд бере до уваги, що відповідно до п.17 Порядку накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності (затверджений постановою КМУ від 06.04.1995р. №244; далі за текстом - Порядок №244) справа може розглядатися за участю суб`єкта містобудування, який притягається до відповідальності, або його уповноваженого представника, експертів, інших осіб. Відомості про час і місце розгляду справи повідомляються суб`єкту містобудування, який притягається до відповідальності, та іншим особам, які беруть участь у розгляді справи, не пізніше як за три доби до дня розгляду справи. Неприбуття суб`єкта містобудування у визначений час і місце не перешкоджає розгляду справи.

За відсутності застереження про протилежне, суд вважає необхідним застосувати у даному конкретному випадку загальне правило правової визначеності, котре є невід`ємним елементом запровадженого ст.8 Конституції України верховенства права та поглинає фактор обізнаності особи з майбутньою подією реалізації адміністративним органом владної управлінської функції з накладення санкції.

Сам лише факт направлення адміністративним органом документів на адресу приватної особи не може бути ототожнений з фактом обізнаності цієї особи з майбутнім розглядом питання про накладення санкцій безвідносно до обставин фізичного одержання особою документів та обставин правової поведінки цієї особи.

Відтак, суд вважає, що згадане у тексті п.17 Порядку №244 дієслово «повідомляються» слід тлумачити як подію вручення особи кореспонденції або відмови особи від одержання кореспонденції.

Тому суд вважає, що владний суб`єкт не подав до суду належних та достовірних доказів доведення до відома заявника відомостей про час і місце розгляду питання про накладення штрафу, адже відповідні документи засвідчують лише обставини направлення кореспонденції заявнику, але не доводять обставин одержання заявником цієї кореспонденції.

Критерії законності рішення (діяння, тобто волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що заявник, діючи усвідомлено та цілеспрямовано, допустив явне та очевидне порушення містобудівного законодавства у спосіб спорудження об`єкту самочинного будівництва на орендованій земельній ділянці і задля нівелювання наслідків протиправного діяння ініціював процедуру отримання дозволу на збереження самочинного будівництва.

Обставини обізнаності заявника із фактом існування припису Інспекції від 27.06.2018р. №670-Пр-У доводяться фактом одержання цього припису представником ПрАТ.

У процедурі виконання вимог припису Інспекції від 27.06.2018р. №670-Пр-У за ініціативою заявника Харківською міською радою прийнято рішення №1183/18 від 22.08.2018р., яким надано дозвіл на збереження Об`єкту, а також рішення №1297/18 від 28.11.2018р. про надання дозволу на виготовлення землевпорядної документації на земельну ділянку під Об`єктом.

Таким чином, судження Інспекції про невиконання заявником вимог раніше виданого припису Інспекції від 27.06.2018р. №670-Пр-У є неправильними.

При цьому, обставини незабезпечення участі представників ПрАТ у перевірці та у вирішенні питання про накладення штрафу призвели до недотримання базових процедурних гарантій, унаслідок чого процес реалізації міри юридичної відповідальності сприймається як несправедливий.

Окремо суд зважає на приписи ч.2 ст.2 КАС України в аспекті необхідності забезпечення пропорційності, тобто справедливого балансу інтересів учасників суспільних відносин.

Суд вважає, що інтерес власника земельної ділянки/користувача земельної ділянки на збереження у недоторканності зведеної будівлі не виключається з-під охорони за ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція) та ст.1 Протоколу Першого до Конвенції, якщо такий інтерес є законним, конкретним, чітко сформульованим і має з достатньою визначеністю окреслені у часі параметри.

Інтерес заявника у даному конкретному випадку знаходиться під умовою реалізації розсуду власника земельної ділянки на зміну її цільового призначення і надання земельної ділянки у користування з метою експлуатації об`єкту нерухомого майна, що є можливим лише у разі, коли зведена заявником будівля не створює загрози життю та здоров`ю людей за технічними параметрами та не зачіпає прав та інтересів інших учасників суспільних відносин.

Такий розсуд був реалізований у рішеннях Харківської міської ради №1183/18 від 22.08.2018р. та №1297/18 від 28.11.2018р. і полягає у відсутності заперечень з приводу збереження подальшого існування Об`єкту як речі матеріального світу.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт при накладенні штрафу не дотримався вимог ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини події з`ясував неповно, діяння особи кваліфікував неправильно, усіх юридично значимих факторів не оцінив, унаслідок чого міра застосованої юридичної відповідальності не узгоджується із характером, змістом та наслідками діяння особи.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати повністю постанову Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради №169/2569/0/250-19-П від 04.10.2019 р. про накладення 30.105,00грн. штрафу.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п. 15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Старосельцева