Справа № 520/8786/19
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

17 грудня 2019 р. справа № 520/8786/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Старосєльцевої О.В., за участю секретаря судового засідання - Кіт С.В., представника позивача - Січеславського І.А., представника відповідача - Лук`янцева С.О.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, рішення про застосування штрафних санкцій, вимоги про сплату боргу, стягнення витрат на правничу допомогу та судового збору, -

встановив:

Позов прийнято до розгляду ухвалою від 04.09.2019 року.

Судові засідання у підготовчому провадженні призначались на 24.09.2019 року, 22.10.2019 року, 06.11.2019 року, 21.11.2019 року та 05.12.2019 року.

Ухвалою суду від 05.12.2019 року було допущено заміну ГУ ДФС у Харківській області правонаступником - ГУ ДПС у Харківській області.

Ухвалою суду від 05.12.2019 року викликано у судове засідання, в якості свідків найманих працівників фізичної особи - підприємця, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 05.12.2019 року закрито підготовче провадження по справі на підставі поданих заяв представників сторін та призначено судовий розгляд адміністративної справи по суті на 17.12.2019 року.

Позивач, Фізична особа підприємець ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, платник податків, платник, ФОП, підприємець) у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним і скасування податкового повідомлення рішення ГУ ДФС у Харківській області №6 від 20.08.2019р. про визначення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 531.138,62грн.. (основний платіж - 354. 092,41грн., штраф -177.046,21грн.); 2) визнання протиправним і скасування податкового повідомлення рішення ГУ ДФС у Харківській області №6 від 20.08.2019р.про визначення грошового зобов`язання з військового збору у загальному розмірі 44.261,55грн.. (основний платіж 29.507,70грн., штраф 14.753,85грн.); 3) визнання протиправним і скасування податкового повідомлення рішення ГУ ДФС у Харківській області від 20.08.2019р. №6 про визначення грошового зобов`язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 507.808,50грн.. (основний платіж 338.539,00грн., штраф 169.269,50грн.); 4) визнання протиправним і скасування податкового повідомлення рішення ГУ ДФС у Харківській області №6 від 20.08.2019р. про застосування 208.736,50грн. штрафу за порушення строків реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі за текстом Реєстр); 5) визнання протиправним і скасування рішення ГУ ДФС у Харківській області № від 20.08.2019р. про застосування 24.269,26грн. штрафу за донарахування контролюючим органом (заниження) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі за текстом ЄСВ, внесок); 6) визнання протиправним і скасування вимоги ГУ ДФС у Харківській області №Ф-6 від 20.08.2019р. про сплату 242.692,56грн. єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом - ЄСВ).

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що викладені в акті судження контролюючого органу є повністю вигаданими, ґрунтуються на перекрученні та спотворенні обставин фактичної дійсності, вмотивовані помилковим тлумаченням норм закону. Наполягав на відсутності подій вчинення податкових правопорушень.

Відповідач, Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області (далі за текстом владний суб`єкт, контролюючий орган, адміністративний орган, Управління, ГУ) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що проведена планова перевірка показала на реалізацію підприємцем не облікованого товару, неправильне формування складу витрат, що спричинило заниження доходу та недоплату військового збору і єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Стверджував, що придбаний підприємцем товару не використовувався у межах господарської діяльності, що зумовлює необхідність визначення грошових зобов`язань з ПДВ за процедурою «умовного продажу».

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник пройшов визначену законодавством процедуру державної реєстрації, унаслідок чого набув правовий статус фізичної особи - підприємця, протягом періоду 01.01.2017р.-31.12.2018р. здійснював справляння податків і зборів у межах господарської діяльності за правилами загальної системи оподаткування, обліку та звітності.

Контролюючим органом була проведена планова виїзна документальна перевірка заявника з питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків за період 01.01.2017р.-31.12.2018р., обчислення і сплати ЄСВ за період 01.01.2017р.-31.12.2018р., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин, дотримання валютного та іншого законодавства за період 01.01.2017р.-31.12.2018р.

Результати перевірки оформлені актом від 25.07.2019р. №2533/20-40-13-06-08/ (далі за текстом - Акт).

У тексті Акту контролюючим органом викладені судження про вчинення заявником низки податкових правопорушень, а саме:

- п.п.177.4.4. ст.177 та п.п.177.4.5 ст.177 Податкового кодексу України за рахунок збільшення витрат по епізодам придбання автомобільних шин (13.583,33грн.) і ваг (6.340,00грн.);

- п.п.177.4.1 ст.177 Податкового кодексу України за рахунок збільшення витрат на суму нестач по придбаному товару на 168.164,49грн. (2017р. 12.047,80грн., 2018р. 156.116,69грн.);

- п.п.177.4.5 ст.177 Податкового кодексу України за рахунок збільшення витрат на вартість реалізованих товарів, придбання яких не підтверджено документально на 1.871.519,88грн. (2017р. 1.263.022,91грн., 2018р. 608.496,97грн.);

- п.161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України за рахунок не справляння 29.507,70грн. військового збору з суми заниженого доходу у розмірі 20.159.607,70грн.;

- п.2 ч.1 ст.7, ч.1 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування» за рахунок не справляння 242.692,56грн. ЄСВ з суми заниженого доходу у розмірі 20.159.607,70грн.;

- п.п. «г» п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України за рахунок заниження податкового зобов`язання з ПДВ у загальному розмірі 417.473,00грн. по епізодам втрати товару (відбивна свиняча, гомілка охолоджена, грудка куряча, джем абрикосовий, джем вишневий, джем із смородини, джем малиновий, джем полуничний, джем сливовий, джем яблучний, ковбаса «Графська», ковбаса «Тірольська», ковбаса «Корв`яна із салом», ковбаса «Пікнік», ковбаса «Софіївська із сиром», ковбаса «Софіївська», ковбаса «Таврійська», ковбаса «До сніданку», ковбаса «Любительська», ковбаса «Баликова», ковбаса «Пражська», ковбаса «Шашлична», котлети курячі, липки курчат бройлерів, м`якоть, морква по-корейські, огірок малосольний, огірок солений, печінка курчат бройлерів, сосиска свиняча, сосиска яловича, тушка курчат бройлерів, ковбаса «Домашня», легені, окіст свинячий, ошийок свинячий, серце, вирізка свиняча, вирізка «Янтарна», кетчуп «Лагідний», ковбаса «Брауншвейська», ковбаса «Фермерська», ковбаса «Паштетна», м`ясо копчене, м`ясо сиро-копчене, перець чорний, повидло яблучне, ребро копчене, стек на кості, шинка «Братиславська», шинка «Волинська», шинка «Ювілейна»);

- п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України за рахунок не реєстрації у Реєстрі занижених податкових зобов`язань з ПДВ на 417.473,00грн.

Таким чином, усі викладені в Акті порушення за твердженням контролюючого органу поєднані між собою основною подією заниженням підприємцем доходу у цілях справляння податку на доходи фізичних осіб, у тому числі і за рахунок відсутності подальшого постачання придбаних товарів та продажу товарів, стосовно яких відсутній облік попереднього придбання.

20.08.2019р. з посиланням на Акт контролюючим органом були видані: податкове повідомлення рішення №6 від 20.08.2019р. про визначення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 531.138,62грн.. (основний платіж - 354. 092,41грн., штраф -177.046,21грн.), податкове повідомлення рішення №6 від 20.08.2019р. про визначення грошового зобов`язання з військового збору у загальному розмірі 44.261,55грн.. (основний платіж 29.507,70грн., штраф 14.753,85грн.), податкове повідомлення рішення №6 про визначення грошового зобов`язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 507.808,50грн.. (основний платіж 338.539,00грн., штраф 169.269,50грн.), податкове повідомлення рішення №6 від 20.08.2019р. про застосування 208.736,50грн. штрафу за порушення строків реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, рішення № від 20.08.2019р. про застосування 24.269,26грн. штрафу за донарахування контролюючим органом (заниження) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, вимога №Ф-6 від 20.08.2019р. про сплату 242.692,56грн. ЄСВ.

Не погодившись із правомірністю перелічених індивідуальних актів, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

З 01.01.2011р. правила справляння податку на доходи фізичних осіб визначені приписами розділу IV Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п.177.1 ст.177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно з п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Стосовно такої правової категорії як «дохід» суд констатує відсутність у нормах Податкового кодексу України чіткого та поза розумним сумнівом достатньо конкретизованого визначення ані терміну «прибуток», ані суміжного терміну «дохід». Відтак, суд вважає за можливе керуватись у даному питанні нормами Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до змісту ст.1 згаданого закону доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників); витрати - зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками); активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому; зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

З приписів наведеної норми закону чітко і безумовно слідує, що для обрахунку показника розміру доходу особи обов`язково належить з`ясувати як вартість активу, котра залежить від умов конкретної господарської операції, так і розмір зобов`язань та вимушеність їх виникнення, а також існування причинно-наслідкового зв`язку між подією понесенням витрат і ймовірністю (вірогідністю) одержання доходу унаслідок настання цієї події.

При вирішенні спору, суд зважає на правовий висновок постанови Верховного Суду від 12.03.2019р. по справі №826/14489/16 (адміністративне провадження №К/9901/58205/18), де указано, що мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатись вчиненою в межах господарської діяльності платника податку та лише за таких умов платник має право на врахування в податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети), є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

За правилами п.п.14.1.231 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Отже, зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника на отримання позитивного економічного ефекту, тобто на приріст (збереження) активів платника (їх вартість), а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

Акт перевірки не містить відомостей про не включення заявником до показника доходу у цілях справляння податку на доходи фізичних осіб вартості будь-яких активів, одержаних у власність.

Стосовно такої правової категорії як «витрати» суд констатує, що за п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України показник одержаних підприємцем доходів у цілях справляння податку на доходи фізичних осіб може бути зменшений виключно на показник реально понесених витрат (а не зобов`язань, котрі підлягають виконанню у майбутніх періодах) та за умови, що такі витрати мають безпосередній стосунок до одержаного у межах провадження господарської діяльності доходу.

Відсутність будь-якої з наведених кваліфікуючих ознак (1 - реальність видатків, 2 - пов`язаність видатків із одержанням доходу) унеможливлює зменшення показника доходу підприємця.

Указане підтверджується і змістом п.п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, за яким до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: 177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; 177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством; 177.4.3. суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця; 177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Отже, перелік витрат, пов`язаних з одержанням доходу та які можуть зменшувати його арифметичне значення викладений законодавцем у п.п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, а перелік витрат, котрі не можуть зменшувати доходу наведений п.п.177.4.5 ст.177 Податкового кодексу України, де зазначено, що не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Таким чином, навіть реально понесені особою видатки, але які явно та очевидно не спрямовані на одержання доходу, не можуть входити до складу витрат підприємця як за приписами п.п.177.4.1 ст.177 Податкового кодексу України, так і за приписами п.п.177.4.5 цього ж кодексу.

Додатково до викладених правил відносно складу витрат норма п.п.177.4.6 ст.177 Податкового кодексу України містить положення, котре дозволяє відносити до витрат амортизаційні відрахування.

Указане зумовлено тим, що витрати на створення (придбання чи виготовлення) основних фондів не згадані законодавцем у п.п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України.

Однак за процедурою амортизаційних відрахувань до складу витрат не можуть бути віднесені витрати з проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів і ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості), позаяк ці витрати одразу включаються до витрат відповідного періоду.

Також за процедурою амортизаційних відрахувань до складу витрат не можуть бути віднесені витрати на основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Суд вважає, що людина у розумінні ст.2 Цивільного кодексу України може брати участь у суспільних відносинах або у якості фізичної особи громадянина (що передбачено ст.24 Цивільного кодексу України), або у якості фізичної особи - підприємця (що передбачено ст.50 Цивільного кодексу України).

При цьому, у силу ч.1 ст.51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згадана вище подвійна правова природа суб`єкта права - людини як учасника суспільних відносин у режимі власника речей матеріального світу виправдовує заборону на включення до складу витрат підприємця видатків з придбання і земельних ділянок, і житла, позаяк за нормами Закону України «Про реєстрацію речових прав та об`єкти нерухомого майна та їх обтяжень» речові права на перелічені активи реєструються не за ФОП, а за громадянином.

Відтак, ці активи можуть бути безперешкодно відчужені людиною саме у якості фізичної особи громадянина, що не виключає попереднього використання пов`язаних з їх функціонуванням видатків у цілях зменшення доходу.

При цьому, п.172.1 ст.172 Податкового кодексу України та п.173.2 ст.173 Податкового кодексу України передбачена можливість відчуження фізичною особою громадянином житла, земельної ділянки та легкового автомобіля поза межами господарської діяльності.

Частиною 2 ст.79 та ч.4 ст.161 КАС України на позивача покладено обов`язок подачі до суду разом із позовом усіх доказів у підтвердження заявлених вимог.

Невиконання цього обов`язку містить ознаки зловживання процесуальними правами у розумінні ст.45 КАС України, адже призводять до неминучого настання наслідку у вигляді перепони у з`ясуванні об`єктивної істини по справі, що суперечить завданню адміністративного судочинства.

У даному випадку звертаючись до суду заявник у тексті позову не навів жодних аргументів за епізодами збільшення витрат на вартість придбання автомобільних шин (13.583,33грн.) і ваг (6.340,00грн.).

Доказів використання цих речей у межах господарської діяльності заявник до суду не подав.

Відтак, у цій частині позов до задоволення не підлягає.

Згідно з витребуваними судом документами на цей епізод припадає визначення контролюючим органом 3.586,20грн. основного платежу та застосування 896,55грн. штрафу (згідно з п.123.1 ст.123 Податкового кодексу України у розмірі 25% суми заниження, тобто недоплати).

Відносно решти епізодів, кваліфікованих у тексті акту як неправомірне формування заявником витрат, суд зазначає, що оцінку обставин понесення заявником витрат на придбання товару за позиціями, наведеними контролюючим органом на стор.53-57 Акту (у тому числі і стосовно товару з найменуванням «Свиняча відбивна») слід визнати помилковою.

Допитані у судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 пояснили, що той товар, який придбавався заявником та у подальшому реалізовувався є фізично однією і тією ж річчю матеріального світу (чи-то м"ясом, чи-то ковбасою), а формальна зміна найменування була викликана специфікою використання реєстраторів розрахункових операцій.

Також суд зважає, що контролюючий орган визнав у ході перевірки правильність формування заявником податкового кредиту з ПДВ і тим самим визнав реальність господарських операцій з придбання товару.

Обставин фактичної відсутності видатків з придбання цього товару (тобто не проведення заявником оплати вартості товарів на користь контрагентів постачальників) Акт перевірки не містить, такі обставини не покладені владним суб`єктом в основу оскаржених рішень.

Заборгованість перед контрагентом постачальником товару з найменуванням «Свиняча відбивна» (у подальшому реалізованого заявником під найменуванням «Балик ОП» - ТОВ «М`ясокомбінат «Куп`янський») складає 18.644,28грн.

Контролюючим органом ці обставини ані у під час перевірки, ані у ході розгляду справи не спростовані.

Отже, видатки з придбання товару були реально понесені заявником.

Відтак, заявник має суб`єктивне право на віднесення цих реально понесених видатків на зменшення показника доходу у цілях справляння податку на доходу фізичних осіб, позаяк контролюючим органом не виявлено фактів проведення заявником явно та очевидно умисної штучно створеної збиткової господарської діяльності.

Окрім того, з огляду на приписи наведених вище норм кодексу у ході податкової перевірки контролюючий орган повинен забезпечити виконання вимог ст.4 Податкового кодексу України в частині спростування презумпції правомірності рішень платника податків та ч.2 ст.2 КАС України в частині обґрунтованості власних висновків і тому зобов`язаний чітко ідентифікувати видатки платника податків за розмірами, правочинами, датами платежу, джерелами їх понесення у співвідношенні з господарською діяльністю платника.

Натомість, судом з`ясовано, що під час обрахування витрат ФОП, пов`язаних з отриманням доходів у періоді предметі перевірки, контролюючий орган вдався до застосування самотужки та на власний розсуд розробленої формули із застосуванням показників залишку товарів на початок та кінець податкового періоду та заборгованості за поставлений товар на початок та кінець відповідного періоду.

При цьому, останній показник був розрахований контролюючим органом із застосуванням так званого «середнього показника націнки» за 2017р. у розмірі 4,28%, а за 2018р. у розмірі 5,77%.

Оскільки такого порядку дій контролюючого органу закон не передбачає, то усі добуті з даного приводу дані слід визнати недопустимими доказами, котрі відповідно до ст. 74 КАС України не беруться судом до уваги.

Відтак, усі проведені контролюючим органом розрахунки мають суттєвий та нездоланний дефект недотримання визначеної законом процедури реалізації управлінської функції.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції у повній відповідності до ч.2 ст.19 КАС України, адже не перевірив обставин формування витрат періоду, що перевірявся, при обрахунку витрат вдався до самотужки та на власний розсуд визначеної процедури реалізації управлінської функції.

Однак, у ході розгляду справи заявник письмово визнав подію завищення витрат з придбання товарів на суму 12.934,81грн. за рахунок нестачі.

Згідно з витребуваними судом документами на цей епізод припадає визначення 2.328,27грн. основного платежу та застосування 582,06грн. штрафу (згідно з п.123.1 ст.123 Податкового кодексу України у розмірі 25% суми заниження, тобто недоплати).

Таким чином, усі викладені в акті перевірки мотиви владного суб`єкта з приводу завищення заявником витрат у цілях справляння податку на доходи фізичних осіб (окрім епізодів придбання автомобільних шин (13.583,33грн.), придбання ваг (6.340,00грн.), самостійно визнане завищення витрат на 12.934,81грн. слід визнати такими, що не знайшли підтвердження у ході розгляду справи.

Згадані епізоди податкового правопорушення спричинили заниження податку на доходи фізичних осіб у розмірі 5.914,47грн., що зумовлює можливість правомірного застосування штрафу розміром 1.478,61грн..

Продовжуючи розгляд справи, суд відмічає, що з 01.01.2011р. правила справляння податку на додану вартість визначені приписами розділу V Податкового кодексу України.

Так, згідно з п.п. «а» п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Пунктом 187.1 ст.187 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

За правилом п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Господарські операції заявника з придбання товарно-матеріальних цінностей за переліком (з урахуванням податку на додану вартість) викладені владним суб`єктом на стор.53-57 Акту.

До переліку входять операції з придбання товарних позицій: відбивна свиняча, гомілка охолоджена, грудка куряча, джем абрикосовий, джем вишневий, джем із смородини, джем малиновий, джем полуничний, джем сливовий, джем яблучний, ковбаса «Графська», ковбаса «Тірольська», ковбаса «Корв`яна із салом», ковбаса «Пікнік», ковбаса «Софіївська із сиром», ковбаса «Софіївська», ковбаса «Таврійська», ковбаса «До сніданку», ковбаса «Любительська», ковбаса «Баликова», ковбаса «Пражська», ковбаса «Шашлична», котлети курячі, липки курчат бройлерів, м`якоть, морква по-корейські, огірок малосольний, огірок солений, печінка курчат бройлерів, сосиска свиняча, сосиска яловича, тушка курчат бройлерів, ковбаса «Домашня», легені, окіст свинячий, ошийок свинячий, серце, вирізка свиняча, вирізка «Янтарна», кетчуп «Лагідний», ковбаса «Брауншвейська», ковбаса «Фермерська», ковбаса «Паштетна», м`ясо копчене, м`ясо сиро-копчене, перець чорний, повидло яблучне, ребро копчене, стек на кості, шинка «Братиславська», шинка «Волинська», шинка «Ювілейна».

Акт перевірки не містить висновків про порушення заявником положень п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України.

Натомість, на стор.60 Акту викладено судження контролюючого органу про відсутність завищення податкового кредиту з ПДВ.

Наведене означає, що під час перевірки контролюючим органом не було виявлено фактів нереальності придбання заявником товарно-матеріальних цінностей за переліком, наведеним на стор.53-57 Акту, у тому числі і відбивної свинячої.

Відповідно до п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України (порушення якої було виявлено контролюючим органом згідно з Актом) платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Суд звертає увагу, що положення наведеної норми закону також містять приписи відносно реально існуючих об`єктів матеріального світу за фактично проведеними господарськими операціями.

Самостійно визначене контролюючим органом грошове зобов`язання платника податків з ПДВ у порядку п.п. «г» п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України склало 417.473,00грн. (стор.57 Акту).

З огляду на положення п.188.1 ст.188, п.189.1 ст.189, п.п. «а» п.192.1 ст.192 Податкового кодексу України факт самостійного визначення контролюючим органом податкового зобов`язання з ПДВ у порядку п.п. «г» п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України у розмірі 417.473,00грн. означає підтвердження (тобто визнання) обставин реальності господарських операцій придбання товару на суму 2.504.838,00грн.

Відповідно до ч.1 ст.78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Оскільки контролюючим органом у тексті акту визнані обставини реальності придбання заявником товарно-матеріальних цінностей на суму 2.504.838,00грн. за переліком позицій на стор.53-57 Акту, то суд не вбачає потреби у додатковому дослідженні цих обставин.

При цьому, з метою дотримання вимог ч.4 ст.9 КАС України у цілях з`ясування об`єктивної істини у спорі суд витребував у заявника докази на підтвердження даних обставин, котрі оглянуті судом у ході розгляду спору і долучені до справи.

Як з`ясовано судом, подальший продаж цієї речі матеріального світу - м`яса було проведено заявником за найменуванням «Балик ОП», що підтверджено і відомостями абз.6 стор.23 Акту.

У ході розгляду справи владним суб`єктом не доведено, що проведена заявником зміна найменування товару з «Свиняча відбивна» на «Балик ОП» заборонена законом або є об`єктивно неможливою через фізичні властивості речі матеріального світу м`яса чи є штучно вигаданим способом одержання безпідставної податкової вигоди.

Згідно з абз.2 п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України у податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата складання податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу); ґ) виключено; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) виключено; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД, для послуг - код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг; платники податків, крім випадків постачання підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України, мають право зазначати код товару згідно з УКТ ЗЕД або код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг неповністю, але не менше ніж чотири перших цифри відповідного коду; ї) виключено; й) індивідуальний податковий номер.

Суд відмічає, що і товар з найменуванням «Відбивна свиняча», і товар з найменуванням «Балик ОП» знаходяться у межах однієї товарної позиції 0203 Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, затвердженої Законом України від 19.09.2013р. №584-VII "Про Митний тариф України".

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що за даним епізодом контролюючим органом у порядку ч.2 ст.77 КАС України не доведено факту вчинення особою податкового правопорушення у розмінні ст.109 Податкового кодексу України, оскільки придбання товару з найменуванням «Свиняча відбивна» не виключає можливості подальшого продажу цього ж самого товару під найменуванням «Балик ОП».

Недоведеність події заниження грошового зобов`язання з ПДВ виключає правомірність зменшення відємного значення з податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного податкового періоду.

Однак, у ході розгляду справи заявником письмово визнано подію завищення витрат з придбання товару на 12.934,81грн. за рахунок нестачі.

Згідно з витребуваними судом документами на цей епізод припадає визначення контролюючим органом 2.586,96грн. основного платежу з ПДВ та застосування 646,74грн. штрафу (згідно з п.123.1 ст.123 Податкового кодексу України у розмірі 25% суми заниження, тобто недоплати).

Продовжуючи вирішення спору, суд зазначає, що правила справляння військового збору визначені приписами п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, де указано, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. 1.1. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. 1.2. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. 1.3. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. 1.4. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. 1.5. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. 1.6. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Отже, заниження приватною особою показника доходу у цілях справляння податку з доходів фізичних осіб автоматично та безальтернативно означає і заниження військового збору.

Тому, недоплата військового збору за доведеними у ході розгляду справи епізодами порушень у заниженні податку з доходів фізичних осіб (1) придбання автомобільних шин (13.583,33грн.), 2) придбання ваг (6.340,00грн.), 3) самостійно визнане завищення витрат з придбання товару на суму 12.934,81грн. за рахунок нестачі) складає - 492,87грн.

На указане заниження основного платежу згідно з п.123.1 ст.123 Податкового кодексу України припадає - 123,22грн. штрафу.

Вирішуючи спір за епізодом заниження ЄСВ та застосування штрафу за недоплату по ЄСВ, суд зазначає, що правовідносини з приводу нарахування, обчислення, сплати єдиного внеску унормовані приписами Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та деталізовані приписами Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на виконання статті 6 Закону №2464-VІ, затверджений Міністерством доходів та зборів України наказом від 09 вересня 2013 року №454 (далі за текстом - Порядок №454).

За положеннями п.4 ч.1 ст.4 названого закону заявник є платником єдиного внеску.

Частиною 2 ст.6 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; виконувати інші вимоги, передбачені цим Законом.

Пунктом 2 ч.1 ст.7 названого закону визначено базу нарахування єдиного внеску, якою є сума доходу (прибутку), отриманого від діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Згідно з ч.5 ст.8 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у редакції Закону України від 24.12.2015р. №909-VIII (набув чинності з 01.01.2016р.) єдиний внесок для платників, зазначених у ст.4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної ст.7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску. При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у редакції Закону України від 28.12.2014р. №77-VII ЄСВ нараховується для платників, зазначених у п.п.4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що подія заниження заявником доходу за епізодами (окрім: 1) придбання автомобільних шин (13.583,33грн.), 2) придбання ваг (6.340,00грн.), 3) самостійно письмово визнана платником подія завищення витрат з придбання товару на суму 12.934,91грн. за рахунок нестачі) не була доведена владним суб`єктом у ході розгляду справи за правилами ч.2 ст.77 КАС України.

На перелічені епізоди припадає 7.228,81грн. основного платежу з ЄСВ.

За таких обставин, з огляду на п.2 ч.1 ст.7 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування суд не знаходить правових підстав для визнання юридично правильним та фактично обґрунтованим судження владного суб`єкта про недоплату заявником ЄСВ у решті суми.

Відсутність події недоїмки (недоплати, заниження) основного платежу з ЄСВ згідно з п.3 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» виключає правомірність застосування штрафу за донарахування контролюючим органом ЄСВ за виключення штрафу у розмірі 10% на 7.228,81грн. недоїмки з основного платежу (тобто 722,88грн.).

Вирішуючи спір в частині вимоги стосовно неправомірності застосування штрафу за несвоєчасну реєстрацію в Реєстрі занижених податкових зобов`язань з податку на додану вартість суд зазначає, що згідно з п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Як передбачено, п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків: для податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені; для податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені; для розрахунків коригування, складених постачальником товарів/послуг до податкової накладної, що складена на отримувача - платника податку, в яких передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, - протягом 15 календарних днів з дня отримання такого розрахунку коригування до податкової накладної отримувачем (покупцем).

Таким чином, законом передбачено обов`язок та граничні строки реєстрації в Реєстрі складеної платником податкової накладної.

Відповідальність за недотримання таких строків передбачена п.120-1.1 ст.120-1 Податкового кодексу України.

Так, п.120-1.1 ст.120-1 Податкового кодексу України передбачено нарахування штрафу за не реєстрацію особою раніше вже складеної (тобто виписаної за самостійним рішенням платника податків, існуючої як річ матеріального світу) податкової накладної.

Суд зауважує, що стосовно заниження платником грошових зобов`язань з податку (збору) (тобто для випадку не виписування особою податкової накладної на операцію з поставки товару, виконання роботи, надання послуги) відповідальність у вигляді штрафу передбачена абз.2 і 4 п.123.1 ст.123 Податкового кодексу України у розмірі 25 або 50 відсотків визначеного контролюючим органом податкового зобов`язання (тобто суми заниження податку, збору) відповідно.

Водночас із цим, положеннями абз.1 п.120-1.2 ст.120-1 Податкового кодексу України передбачено, що відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого ст.201 цього Кодексу, податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, що зазначена у податковому повідомленні-рішенні, складеному за результатами перевірки контролюючого органу, - тягне за собою накладення на платника податку штрафу або в розмірі 50 відсотків суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зазначеної у такій податковій накладній та/або розрахунку коригування до податкової накладної, або в розмірі 50 відсотків суми податку на додану вартість, нарахованого за операцією з постачання товарів/послуг, якщо податкову накладну на таку операцію не складено.

У спірних правовідносинах платник не виписував податкових накладних на ті грошові зобов`язання з ПДВ, котрі контролюючий орган кваліфікує як занижені.

Також у спірних правовідносинах відсутні ознаки здійснення платником окремої господарської операції з постачання товарів/послуг на ті грошові зобов`язання з ПДВ, котрі контролюючий орган кваліфікує як занижені.

Відтак, підстав для нарахування платнику штрафу у порядку абз.1 п.120-1.2 ст.120-1 Податкового кодексу України суд у даному випадку не знаходить.

Окрім того, положеннями абз.2 п.120-1.2 ст.120-1 Податкового кодексу України передбачено, що відсутність реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної, зазначених в абзаці першому цього пункту, після спливу 10 календарних днів, наступних за днем отримання платником податку податкового повідомлення-рішення, - тягне за собою накладення на платника податку штрафу або в розмірі 50 відсотків суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зазначеної в такій податковій накладній та/або розрахунку коригування до податкової накладної, або в розмірі 50 відсотків суми податку на додану вартість, нарахованого за операцією з постачання товарів/послуг, якщо податкову накладну на таку операцію не складено.

У спірних правовідносинах платник розпочав передбачену п.56.18 ст.56 Податкового кодексу України процедуру узгодження рішення контролюючого органу.

Відтак, підстав для нарахування платнику штрафу у порядку абз.2 п.120-1.2 ст.120-1 Податкового кодексу України суд у даному випадку не знаходить.

Критерії законності рішення (діяння, тобто волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.

Беручи до уваги обрані владним суб`єктом мотиви вчинення управлінського волевиявлення та обсяг доказів, наявних у контролюючого органу, суд не знаходить правових підстав для визнання доведеними подій вчинення особою податкового правопорушення, а відтак, і для визнання оскаржених рішень правильними та обґрунтованими (окрім епізодів: 1) придбання автомобільних шин (13.583,33грн.), 2) придбання ваг (6.340,00грн.), 3) самостійно письмово визнана платником подія завищення витрат з придбання товару на суму 12.934,91грн. за рахунок нестачі).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що судження владного суб`єкта є правомірними та обґрунтованими лише за епізодами включення до податкового обліку: 1) придбання автомобільних шин (13.583,33грн.), 2) придбання ваг (6.340,00грн.), 3) самостійно письмово визнана платником подія завищення витрат з придбання товару на суму 12.934,91грн. за рахунок нестачі.

Тому за цими епізодами позов підлягає відхиленню.

У решті епізодів владний суб`єкт при винесенні оскаржених рішень не дотримався вимог ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини події з`ясував з неповно, діяння особи кваліфікував не правильно, норму закону визначив належну, унаслідок чого міра застосованої юридичної відповідальності не узгоджується з характером, змістом та наслідками діянь заявника.

Тому за цими епізодами позов підлягає задоволенню.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Позивачем в позовні заяві зазначено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. В судовому засіданні 17.12.2019 року представником позивача зроблено заяву щодо надання до суду додаткових доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме про надання актів виконаних робіт. Отже, суд зазначає, що питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, буде розглянуто судом в разі виконання позивачем вимог ч.7 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області №6 від 20.08.2019р. в частині визначення основного платежу з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 348.177,94грн. та в частині застосування штрафу у розмірі 175.567,60грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області №6 від 20.08.2019р. в частині визначення основного платежу з військового збору у розмірі 29.014,83грн. та в частині застосування штрафу у розмірі 14.630,63грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області №6 від 20.08.2019р. в частині визначення основного платежу з податку на додану вартість у розмірі 335.952,04грн. та в частині застосування штрафу у розмірі 168.622,76грн.

Визнати протиправним та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області №6 від 20.08.2019р. про застосування 208.736,50 грн. (двісті вісім тисяч сімсот тридцять шість гривень 50 копійок) штрафу.

Визнати протиправним та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області №6 від 20.08.2019р. про зменшення розміру від`ємного значення суми з податку на додану вартість на 78.934 грн. (сімдесят вісім тисяч дев`ятсот тридцять чотири гривні).

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Харківській області № від 20.08.2019р. в частині застосування штрафу у розмірі 23.546,38грн.

Визнати протиправним та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6 від 20.08.2019р. в частині 235.463,75грн. недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

У решті вимог позов - залишити без задоволення.

Стягнути на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (місце знаходження - АДРЕСА_1 , РНОПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (місце знаходження - м. Харків, вул.Пушкінська,46, код ЄДРПОУ - 43143704) частину витрат зі сплати судового збору у розмірі 9461,00 грн. (дев`ять тисяч чотириста шістдесят одна гривня).

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п. 15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Судове рішення у повному обсязі виготовлено у порядку ч.3 ст.243 КАС України 24.12.2019 року.

Суддя О.В. Старосєльцева