Справа № 1.380.2019.002576
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/10971/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року, головуючий суддя Мартинюк В.Я., ухвалене о 12:57 год. у м. Львові, повний текст якого складено 13.09.2019 року, у справі за адміністративним позовом громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року позивачі громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ДМС України, третя особа - ГУ ДМС України у Львівській області, в якому просили визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №134-19 від 12.04.2019 року; визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №133-19 від 12.04.2019 року; зобов`язати відповідача визнати громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалися на те, що вони є громадянами Російської Федерації та перебувають за її межами, в Україні, у зв`язку з тим, що вони не можуть повернутись на територію Російської Федерації та змушені шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в них обґрунтовані побоювання за життя, свободу та здоров`я. Так, у своїй заяві позивачі чітко вказували про свою належність до партії Хізб ут ОСОБА_3 та сповідування релігії іслам з суворим дотриманням усіх постулатів даної релігії. В Російській Федерації на ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за сповідування ним своєї релігії іслам та членство в Хізб ут Тахрір. Позивачі побоюються переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Росії. Ситуація з політичними та релігійними переслідуваннями в Російській Федерації кожен день погіршується і це підтверджується інформацією про країну походження. Також, позивачі зазначали, що Хізб ут ОСОБА_4 являється не пов`язаною з тероризмом ісламською релігійно-політичною організацією, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення. Окрім цього, позивачі звертали увагу на те, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України. Відтак, свідомо вступаючи в заборонену в Російській Федерації мирну просвітницьку організацію позивачі керувались правом на вільне вираження свободи своєї думки, совісті та релігії. При цьому, відповідачем не було враховано нових обставин при розгляді звернень, а саме погіршення ситуації в Російській Федерації та більшої активності ОСОБА_1 у діяльності згаданої організації.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року адміністративний позов задоволено частково та вийшовши за межі позовних вимог, судом визнано неправомірними та скасовано, прийняті Державною міграційною службою України, рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №134-19 від 12.04.2019 року та рішення про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №133-19 від 12.04.2019 року; зобов`язано Державну міграційну службу України у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили повторно розглянути звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та вирішити питання про визнання їх біженцями або особами, які потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні; в іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ДМС України оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відсутні підстави вважати, що позивачі мають обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, відтак відсутні підстави для набуття ними статусу біженця, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В судовому засіданні представник відповідача та третьої особи підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Позивач та представник позивачів заперечили проти апеляційної скарги, вважають оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Державна міграційна служба України за результатами розгляду особових справ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , рішеннями від 18 липня 2014 року №392-14, №390-14 відмовила у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 року у справі №813/5451/14, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2015 року, за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано протиправними та скасовано рішення ДМС від 18.07.2014 року №390-14 та №391-14; зобов`язано Державну міграційну службу України визнати позивачів особами, які потребують додаткового захисту.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 17.11.2015 року у справі №К/800/32501/15 скасовано постанову Львівського ОАС від 04.02.2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2015 року; прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

08 листопада 2016 року громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 повторно звернулися до Головного управління ДМС України у Львівській області із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

08 листопада 2016 року ГУ ДМС України у Львівській області за результатами розгляду заяв позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до наказів № 249, № 250 відмовлено в прийнятті таких заяв, відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2017 року у справі №813/1439/17 вищенаведені рішення були визнані неправомірними та скасовані, а також зобов`язано Головне Управління ДМС України у Львівській області прийняти до розгляду заяви громадян Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

На виконання вказаної вище постанови апеляційного адміністративного суду, за результатами розгляду особової справи №2018LV0021 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державною міграційною службою України було прийнято рішення про відмову громадянину у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.04.2019 року за №134-19.

Дане рішення було прийнято на підставі Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.11.2018 року та Додатку до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.03.2019 року, складених Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області.

На виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2017 року у справі №813/1439/17, за результатами розгляду особової справи №2018LV0022 громадянка Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Державною міграційною службою України було прийнято рішення про відмову громадянину у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.04.2019 року за №133-19.

Дане рішення було прийнято на підставі Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.11.2018 року та Додатку до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.03.2019 року, складених Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області.

Як видно зі змісту наведених рішень відмова у наданні статусу біженця або особи, яка потребує захисту, обґрунтована відсутністю умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що в разі повернення позивачів до країни походження Російської Федерації, в тому числі на тимчасово окуповану територію України в Автономну Республіку Крим, вони можуть зазнати переслідувань за релігійною ознакою, оскільки ОСОБА_1 входить до політичної організації релігійного спрямування Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, членів якої переслідують у Росії в кримінальному порядку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671).

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону №3671 біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 вказаного Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, а також як роз`яснено у постанові Пленуму ВАСУ № 3 від 16.03.2012 року, поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому, немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, згідно зі статтею 1 Закону №3671 має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом № 3671 визначені також уповноважені органи, які приймають відповідні рішення щодо визначення статусу біженця та особи яка потребує додаткового захисту або тимчасового захисту, або ж відмови у наданні такого статусу.

Відповідно до ст. 27 Закону №3671 до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить, зокрема, прийняття рішень про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 360 (далі- Положення № 360) центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі, протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, є Державна міграційна служба України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи.

Згідно зі ст. 10 Закону №3671 рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), що перебувають з ним на території України, внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (Женева, 1992 р.)), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи; 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до пунктів 45,66, 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

Директива Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» №8043/04 від 27.04.2004 року містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, встановлюють, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відмовляючи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту ГУ ДМС України у Львівській області дійшло висновку про те, що побоювання ОСОБА_1 зазнати шкоди у разі повернення до Росії пов`язані із його діяльністю як члена міжнародної ісламської політичної партії Хізбут-Тахрір ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , яка визнана рішенням Верховного Суду РФ від 14.02.2003 року терористичною організацією з забороною її діяльності на території РФ, за що його було засуджено.

Останній зазначав, що за словами заявника в країні походження переслідуються громадяни, які сповідують іслам. Водночас, в даному випадку існують суперечності, оскільки згідно ІКП в РФ є чимало громадян, які сповідують іслам і жодним чином не переслідуються, а навпаки приймають активну участь в житті суспільства РФ. Партія Хізб ут-Тахрір згідно з рішення Верховного суду РФ від 14.02.2003 року за № ГКПИ 03-116, є забороненою і визнана терористичною, причетність до цієї партії тягне за собою відповідальність згідно КК РФ. До вступу у зазначену партію ОСОБА_1 безперешкодно сповідував іслам і його право на свободу віросповідання жодним чином державою не порушувалося і переслідувань він не зазнавав. Як вбачається в матеріалах особової справи, заявник неодноразово чув про переслідування членів заборонених законом організацій, про проведення обшуків в їх помешканнях, проте вважаючи методи сповідування ісламу так, як трактує його партія Хізб ут-Тахрір, правильними, вирішив і надалі бути членом цієї партії, навіть не зважаючи на те, що відбував покарання в місцях позбавлення волі за відношення до цієї партії. Останнє свідчить, що заявник розумів та розуміє на даний час, наслідки членства та діяльності у забороненій організації, тобто свідомо порушував і порушує законодавство країни громадянської належності, оскільки, як вбачається в співбесіді, покидати ряди партії заявник не має наміру, адже такий крок для нього прирівнюється до позбавлення релігії в цілому.

Отже, відповідач дійшов висновку що заявник не зазнавав переслідувань через сповідування ісламу в країні походження, проте після вступу в ряди забороненої партії і сповідування ісламу так як цього вимагає партія, заявник відбув покарання в місцях позбавлення волі, а також зазнав переслідувань через свідоме порушення Закону РФ, а саме членство в забороненій партії Хізб ут-Татхір.

Щодо діяльності політичної партії Хізбут-Тахрір Аль- ОСОБА_7 (інша назва - Партія ісламського визволення) (далі ХТІ) матеріалами справи підтверджується наступне.

Зокрема, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 05.01.2015 року у справі № 813/5453/14, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.12.2015 року, встановлено наступні обставини щодо діяльності політичної партії Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі:

ХТІ є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами халіф. Методою діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням ХТІ вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені ХТІ засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, ХТІ цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени ХТІ не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема Amnesty International, визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів ХТІ в цих країнах.

Така інформація надана суду свідком ОСОБА_8 , який є асистентом кафедри нової та новітньої історії зарубіжних країн Львівського Національного університету ім. І.Франка, та який має досвід роботи у сфері міграції та прав людини (працював у 1997-2000 рр. на посаді заступника директора Фонду з натуралізації та прав людини Сприяння, що є партнером УВКБ ООН у справах біженців, у 2002-2006 рр. на посаді начальника відділу та заступника начальника управління Держкомітету України у справах національностей та міграції, був представником Уряду України у робочих органах з прав людини та меншин Ради Європи та ОБСЕ, залучався Європейською комісією за демократію через право (Венеціанською комісією) до правової експертизи проектів законів України у сферах міграції та прав меншин.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_9 , який є головою Інформаційного офісу ХТІ в Україні, ХТІ - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. ХТІ обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) ХТІ веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і немусульман ідей Ісламу. В Україні ХТІ не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому ХТІ в Україні діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Свідком ОСОБА_9 надано докази діяльності ХТІ в Україні впродовж 2012-2014 років у вигляді заяв та прес-релізів (доступними на Інтернет ресурсах), зміст яких розкриває мету створення та ідеологію організації.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_10 , який є працівником міжрегіональної громадської організації правозахисний центр Меморіал (далі ПЦ Меморіал) та керівником створеної в рамках цієї організації програми Протидія фабрикуванню кримінальних справ про ісламський екстремізм в Росії, існують протилежні думки щодо діяльності ХТІ. Незважаючи на те, що ХТІ публічно декларує неприйняття терористичних методів, деякі автори характеризують цю організацію як терористичну чи пов`язану з терористичною, інші ж категорично відкидають таку оцінку, стверджуючи, що діяльність ХТІ носить ненасильницький характер. В Росії і деяких інших пострадянських країнах спецслужби ведуть справжню пропагандистську війну, намагаючись переконати суспільство в існуванні терористичної загрози з боку членів ХТІ. Проте аналіз правозастосовної практики свідчить, що за останні десятиріччя в країнах-учасниках ОБСЄ не було винесено жодного вироку, в якому б членів ХТІ звинувачували би у прямій чи опосередкованій причетності до конкретних терористичних актів чи збройного насильства або до підготування таких. Цей висновок базується, зокрема, на вивченні ПЦ Меморіал починаючи з 1999 року текстів сотень судових рішень та інших матеріалів з Росії, Центральної Азії, Туреччини та Азербайджану - країн, де члени цієї організації кримінально переслідувалися. В Україні та країнах Європи кримінальні справи відносно членів ХТІ ніколи не порушувалися.

В.Пономарьовим у 2005 році здійснено аналіз проблем, пов`язаних із репресіями, що супроводжуються грубими порушеннями прав людини, які почалися в Росії під прикриттям боротьби з тероризмом та торкнулися в першу чергу мусульман, в тому числі і членів ХТІ, який викладений у огляді Росія:спецслужби проти ісламської партії Хізб ут-Тахрір (http//www.memo.ru/daytoday/05hisb01.html).

Свідок ОСОБА_11 , який очолює громадську організацію Правозахисний рух Криму в судовому засіданні ствердив, що діяльність ХТІ на території Криму була легальною, підтвердженням чого є чисельні просвітницькі конференції, котрі проводила організація. Члени організації вели публічну діяльність, були учасниками теле- та радіо- програм. Проте Кримським та Севастопольським управліннями СБУ в інтересах РФ діяльність організації представлялася як екстремістська. Це пояснюється тим, що практично весь особовий склад їх перейшов на бік окупаційної влади. Відверто присікатися публічна діяльність ХТІ в Криму стала після пікету Генерального консульства РФ в м. Сімферополі. Завдяки російським правозахисним організаціям стало відомо про фабрикування кримінальних справ відносно членів цієї організації та інших мусульманських організацій, діяльність яких є ненасильницькою.

Згідно показів всіх свідків ХТІ здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час ХТІ заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як екстремістська за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами.

Єдиною країною, де ХТІ заборонена як терористична організація, є Росія.

Відповідне рішення Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року, за твердженнями ОСОБА_10 , з самого початку критикувалося юристами та правозахисниками як відносно процедурних питань, так і щодо самого змісту рішення. З текстом рішення в даний час можна ознайомитися на сайті Національного антитерористичного комітету РФ (http://nac.gov.ru/content/3934.html). З тексту документа видно, що визнання ХТІ терористичною організацією ґрунтується не на фактах причетності членів організації до актів насильства, підготовці таких актів чи до пропаганди терористичних методів, встановлених в межах відповідних правових процедур, а тільки на сумнівних формулюваннях декларативного характеру, жодне з яких не може слугувати підставою для характеристики діяльності даної організації як терористичної. Рішення було винесено у закритому засіданні за участю представників лише ФСБ, Генеральної прокуратури та Міністерства юстиції РФ, за відсутності подати альтернативну позицію з цього питання. Більше ніж рік з текстом рішення не могли ознайомитися особи та організації, чиїх прав воно стосувалося. Всі спроби оскаржити це рішення відхилялися з різних формальних підстав, без розгляду справи по суті. Вказані факти детально викладені у докладі ПЦ Меморіал 2005 р. (http//www.memo.ru/uloads/files/282.pdf); висновку спеціаліста члена РОО Незалежний експертно-правовий центр Костанова Ю.А., згідно з яким рішення про заборону прийняте з суттєвими порушеннями норм процесуального права (http://www.memo.ru/d/1191.html).

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 року №1014-року Российскую газету визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску Российской газеты №4130 від 28.07.2006 року (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під №17 у якому значиться Партія ісламського визволення (Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі).

Водночас, ХТІ та іі члені відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011), серед організації, пов`язаних з Аль- ОСОБА_12 .

ХТІ не включена і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, який складається Державним департаментом США.

Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об`єктивними, не відносить діяльність ХТІ до терористичної та/або екстремістської.

Встановлені судом обставини спростовують висновки ДМС України про терористичний характер діяльності ХТІ.

На переконання побоювань позивачів стати жертвою переслідувань через політичні погляди в умовах систематичного порушення прав людини останніми надано публікації у засобах масової інформації:

- Комісія США по свободі віросповідання в країнах світу, Щорічний звіт 2016 р.: Росія, 2 травня 2016, доступ за адресою: https://www.refworld.org.ru/docid/5943d7264.html говорить наступне: Основные выводы: Наряду с другими нарушениями прав человека, ущемление свободы вероисповедания в России за прошедший год усилилось. В соответствии с законом об экстремизме, не требующего доказательств применения насилия или призывов к нему, имели место многочисленные уголовные приговоры, штрафы и задержания, в частности, мусульман и свидетелей Иеговы… Главную угрозу свободе вероисповедания по-прежнему представляет претерпевший значительные изменения закон О противодействии экстремистской деятельности, в котором экстремизм определяется в контексте религии, и угроза или применение насилля при этом не обязательны. В положениях этого закона, среди прочего, пропаганда превосходства одного вероучения над другим квалифицируется как экстремизм. В феврале 2015 г. Конституционный суд постановил, что свобода слова, совести и вероисповедания не подвергается ущемлению, если тот или иной материал запрещён в качестве экстремистского за пропаганду истинности или превосходства одной религии или системы верований. Если любой суд России посчитает какой-либо печатный текст или материал в Интернете экстремистским, его включают в Федеральный список экстремистских материалов Министерства юстиции Российской Федерации и запрещают использовать в масштабе всей страны. По состоянию на февраль 2016 г. в списке запрещённых материалов значилось 3 291 публикация, включая материалы свидетелей Иеговы, работы турецкого мусульманского богослова Саида Нурси, проповедь 1900 г.греко-католического митрополита Андрея Шептицкого (рисковавшего своей жизнью ради спасения евреев во время массового уничтожения евреев) и видеозапись конфискованных полицией реликвий, принадлежавших Русской православной автономной церкви. Предполагаемые тексты экстремистского характера подлежат рассмотрению Научноконсультативным-советом по изучению материалов религиозного содержания, состоящим из учёных и представителей четырёх традиционных религий… Обвинения в экстремизме. В 2015 году продолжались слежки, расследования и преследования мусульман и свидетелей Иеговы в связи с якобы экстремистской деятельностью…;

- Міжнародна Амністія (Amnesty International), Звіт Amnesty International 2016/17: Права людини в сучасному світі, 22 лютого 2017, ISBN: 978-0-86210-496-2, доступ за адресою: https://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html говорить наступне: Россия Российская Федерация Глава государства: Владимир Путин Глава правительства: Дмитрий Медведев. Ужесточились ограничения, налагаемые на свободу выражения мнений, объединений и мирных собраний. Продолжилось уголовное преследование участников антиправительственного митинга на Болотной площади, что вызывало новое беспокойство по поводу соблюдения стандартов справедливого судебного разбирательства. Правозащитников штрафовали и возбуждали против них уголовные дела в связи с их деятельностью. Было возбуждено перове уголовное дело за нарушение закона об иностранных агентах. Людям пред`являли обвинения по законам об экстремизме за критику государственной политики и публичную демонстрацию либо хранение материалов, считающихся экстремистскими. Сообщалось о пытках и жестоком обращении в пенитенциарных учреждениях; неоказание надлежащей медицинской помощи создавало

угрозу жизни заключённых. Продолжала поступать информация о серьёзных нарушениях прав человека во время операцій силовых структур на Северном Кавказе. На тех, кто критиковал власти Чечни, нападали негосударственные субъекты, против них возбуждались дела, а правозащитники, освещавшие ситуацию в регионе, сталкивались с гонениями со стороны негосударственных субъектов. Россию критиковали на международной арене за предполагаемые военные преступления её вооружённых сил в Сирии. Международный уголовный суд продолжил предварительное изучение ситуации в Украине включая преступления, совершённые на востоке Украины и в Крыму. Россия не соблюдала права просителей убежища и беженцев. Правовые, конституционные и институциональные изменения Седьмого июля были приняты поправки к антиэкстремистскому законодательству, известные как пакет Яровой. Поправки во многом противоречат российским международным обязательствам в области прав человека: были запрещены все виды миссионерской деятельности вне специализированных религиозных учреждений; операторы связи тепер обязаны хранить записи всех разговоров шесть месяцев, а метаданные три года; увеличен максимальный срок наказания за экстремизм с четырёх до восьми лет лишения свободы; ужесточено наказание за склонение к участию в массовых беспорядках с пяти до 10 лет заключения…;

- Радіо Свобода, Суд заарештував двох кримських татар по справі "Хізб ут-Тахрір", 23 травня 2018, доступ за адресою: https://www.refworld.org.ru/docid/5b05115d4.html говорить наступне: В аннексированном Россией ОСОБА_13 суд арестовал крымских татар Сервера Мустафаева и Эдема Смаилова, задержанных в понедельник по подозрению в участии в деятельности запрещенной в РФ организации "Хизб ут-Тахрир". Об этом сообщает Крым.Реалии. Мустафаев и Смаилов арестованы на 20 суток - до 9 июня. Их дела объединили с другим делом об участии в "Хизб ут-Тахрир", по которому проходят еще шесть крымских татар. Защита просила суд отправить Мустафаква и Смаилова под домашний арест, однако в этом было отказано. Как рассказал "Медиазоне" адвокат Сергей Легостов, по версии следствия, Мустафаев участвовал в закрытой встрече членов "Хизб ут-Тахрир" в мечети Бахчисарая в декабре 2016 года. Сервер Мустафаев - один из координаторов общественного движения "Крымская солидарность", объединившего адвокатов, активистов и родственников политзаключенных в Крыму. Эдем Смаилов на протяжении последних 15 лет занимался проведением мусульманских обрядов в Бахчисарае. После российской аннексии в Крыму участились обыски у активистов крымско-татарского национального движения, а также крымских мусульман, подозреваемых в связях с запрещенной в России организацией "Хизб ут-Тахрир";

- Список осіб, визнаних политичними в`язнями Правозахисним центром Меморіал і переслідуваних у зв`язку з реалізацією права на свободу віросповідання і релігійної приналежності станом на 14 червень 2018 року, доступ за адресою: https://memohrc.org/ru/bulletins/spisok-lic-priznannyh-politicheskimi-zaklyuchyonnymi-ravozashchitnym-centrom-memorial-i говорить наступне: Под политзаключёнными мы понимаем как лиц, отбывающих наказание, связанное с лишением свободы, так и тех, кто в качестве меры пресечения применены содержание под стражей или домашний арест. Мы относим к ним как лиц, преследуемых в связи с реализацией ими их законных прав, так и тех, кто незаконно или явно непропорционально преследуется по политическим мотивам властей. Мы не включаем в число политзаключённых тех, кто применял насилие против личности или призывал к насилию по признакам религии, национальности, расы и т.д. Полностью критерии отнесения к политзаключённым размещены на нашем сайте. Поскольку лица, преследуемые в связи с реализацией права на свободу вероисповедания, составляют более половины общего числа политзаключённых в России и в случаях их преследования много общего, мы сводим фамилии этих лиц в отдельный список. Все включённые в него лица не применяли насилия, не призывали к нему и не планировали насильственных действий. В данном списке 108 фамилии. В настоящее время это преимущественно мусульмане, большей частью обвиняемые в членстве в организации Хизб ут-Тахрир аль-Ислами, а также последователи турецкого богослова Бадиуззамана Саиида Нурси, обвиняемые в членстве в несуществующей организации Нурджалар. В 2017 году к жертвам преследования по религиозному признаку добавились свидетели Иеговы, организации которых были необоснованно объявлены экстремистскими и запрещены, а в 2018 прихожане Церкви Сайентологии, также обвинённые в экстремизме. Этот список заведомо неполон. В нем только те люди и дела, по которым нам удалось собрать и проанализировать достаточно материалов для аргументированного вывода о политически мотивированном и незаконном характере уголовного преследования. В списке пока нет многих лишённых свободы людей, преследование которых имеет признаки незаконности и политической мотивированности, так как мы пока либо не получили необходимых материалов по этим делам либо ещё анализируем их. Общее количество преследуемых по аналогичным делам, как минимум, в 3-4 раза больше. Так, в не претендующем на полноту списке преследуемых в связи с причастностью к одной лишь Хизб ут-Тахрир аль-Ислами фигурируют 237 человек, из которых из-за неполноты информации об их уголовных делах был признан политзаключённым только 81 человек. Можно полагать, что мотивами репрессий против входящих в настоящий список мусульман являются как необходимость пропагандистского обоснования реальности террористической угрозы и демонстрации борьбы с международным терроризмом и подавление независимых, хотя и не представляющих реальной общественной опасности объединений (практикуемое не только в отношении религиозных групп), так и корпоративные интересы отчётности соответствующих силовых органов. В некоторых случаях, как, например, при преследовании в Башкортостане правозащитника ОСОБА_14 , журналиста ОСОБА_15 и активиста ОСОБА_16 , можно предполагать и мотив прекращения законной деятельности жертв преследования. Следует выделить преследование по обвинению в членстве в Хизб ут-Тахрир жителей Крыма, поскольку в Украине эта организация легальна, а само преследование её членов Крыму становится дополнительным инструментов давления на крымскотатарское население. Если ещё несколько лет назад преследование по обвинению в членстве Хизб ут-Тахрир, безосновательно признанной в России террористической организацией, осуществлялось по статье УК, предусматривавшей за участие в деятельности экстремистской организации наказание до 3 лет лишения свободы, то сегодня ужесточение законодательства и правоприменительной практики привели к тому, что в большинстве случаев такое преследование осуществляется по новой статье УК Организация деятельности террористической организации и участие в деятельности такой организации, предусматривающей наказание до пожизненного лишения свободы, и, одновременно, за приготовление к насильственному захвату власти, что предполагает наказание до 10 лет лишения свободы. Все более длительными оказываются и сроки лишения свободы, назначаемые приговорами. Мы предполагаем, что в ближайшее время будет продолжаться быстрое увеличение числа политзаключённых в этом списке из-за того, что репрессии в отношении свидетелей Иеговы приняли весной 2018 года массовый характер. В различных регионах Российской Федерации начались обыски и аресты, от которых пострадали десятки верующих, многие из которых стали фигурантами уголовных дел и были заключены под стражу.

Зазначені вище обставини відповідачем не досліджувались, він обмежився лише констатацією факту наявності попередніх звернень позивачів з заявами про надання статусу та спростуванням існування заборони на сповідування релігії іслам у Російській Федерації. Всі інші обставини, які позивачами були зазначені як нові та такі, що виникли після розгляду їх попередніх звернень, Головним управління ДМС України у Львівській області не досліджувались.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що відповідачем не спростовано те, що на час винесення оскаржених рішень ним не було досліджено та не враховано вищенаведені обставини, а тому такі рішення не відповідають критеріям обґрунтованості та пропорційності, передбаченим п. 3 і п. 8 ч. 2 ст. 2 КАС України, та підлягають скасуванню.

Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року у справі №1.380.2019.002576 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 243 КАС України - з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький

Повний текст постанови складено 24.12.2019 року.