Справа № 520/5142/19
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 р.Справа № 520/5142/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.08.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Мінаєва К.В., м. Харків, повний текст складено 30.08.19 року по справі № 520/5142/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Харківській області

про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 14.08.2019 р., просить суд: визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Харківській області щодо пред`явлення вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3299-23 від 18.02.2019 року; визнати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3299-23 від 18.02.2019 року незаконною та скасувати її в повному обсязі; стягнути з Головного управління ДФС у Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 768,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, є пенсіонером МВС України за вислугою років, адвокатом, перебуває на обліку в Центральній ОДПІ м.Харкова як самозайнята особа, яка провадить незалежну професійну адвокатську діяльність, та прийнятий на облік Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Харкова як платник єдиного внеску. 15.05.2019 р. отримав від Центрального управління ГУ ДФС України у Харківській області вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.02.2019 р. по сплаті ЄСВ у сумі 22088,81 грн. Позивач стверджує, що незалежно від того, на яких підставах звільняються пенсіонери МВС України, вони не можуть отримувати пенсію за віком, тому що у співробітників МВС України такий вид пенсії не передбачений. Крім того, позивач зазначив, оскільки співробітники МВС України здійснювали трудову діяльність, звільнялись з органів МВС та отримували пенсію на підставі не загального трудового законодавства, а спеціального, прирівнювати умови звільнення, отримання пенсії до загального законодавства неправомірно та безпідставно. Отже, позивач вважає, що до нього, як до пенсіонера МВС України, не можуть бути застосовані загальні норми законодавства, та не погоджуючись з вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3299-23 від 18.02.2019 року, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2019 р. у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправною та скасування вимоги відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу , вважає , що рішення суду незаконне та не обгрунтоване, підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення на підставі п.1. п.4 ч. 1. 4.2 ст.317 КАС України , оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовані норми матеріального права : неправильне тлумачення закону. Судом взагалі не надано оцінки того, що він не отримує доходу з якого нараховується ECB. ГУДФС у Харківській області не надало доказів на підтвердження того, що він має дохід для нарахування ECB та інше. Вважає, що уточнену позивну заяву суд взагалі не читав. Вказує , що він не укладав з Пенсійним Фондом України в Харківській області договір про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування . Крім того, він є пенсіонером МВС України за вислугою років. Останні роки він взагалі не отримує доходу від цієї діяльності та утримує себе особисто на свої пенсійні виплати, що нараховані державою. Відсутність доходу від провадження адвокатської діяльності підтверджується щорічними звітами, а те, що він не зупиняє свою діяльність та бажає зберігати за собою статус адвоката, то це його право, особиста справа і ніхто не може примушувати його зробити щось інше. Вказує , що цілком не погоджуюся з виставленою йому органом ГУ ДФС України в Харківській області вимогою про сплату боргу - недоїмки зі сплати ЄСВ, оскаржує її законність та обгрунтованість і просить її скасувати як винесену неправомірно з наступних підстав. Зазначає , що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої роботи. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської прибуткової діяльності та факту зайнятості особи з посиланням на постанову Верховного Суду від 28.03.2019 р., справа №1820/6324/17 . Вимога ГУ ДФС у Харківській області заснована лише на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів та не є об`єктивною вимогою, обгрунтованою дослідженням наявної в нього первинної документації щодо здійснення незалежної професійної діяльності, яка засвідчує суми задекларованого ним сукупного чистого доходу, тобто, різниці між його доходом та витратами, необхідними для проведення незалежної професійної діяльності в сфері права. В оскаржуваній вимозі ДФС не надано доказів наявності в нього заборгованості за ЄСВ. Отже, як ідо 01.01.2017 року, так і після внесених з 2017 року змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», залишається незмінним одне поняття, а саме, що ЄСВ, як і інші податки і збори, нараховується лише на реально існуючу, а не гіпотетичну оподатковану базову складову отриманого доходу, якщо такий в особи - платника податків є. Вказує , що правові норми статті 4 Закону №2464-УІ поширюються на фізичних осіб-піднриємців та самозайнятих осіб, які отримують пенсію за вислугу років, а, значить, звільняються від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Головне управління ДФС у Харківській області подало до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає, що доводи, викладені в ній є помилковими. Вказує , що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Центральному управлінні ГУ ДФС у Харківській області як фізична особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність у сфері права з 18.04.2007 року. Станом на 31 січня 2019 року за ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) обліковувався борг по ЄСВ у сумі 22088,81 грн., у зв`язку з чим контролюючим органом було сформовано вимогу від 18.02.2019 №Ф-3299-23про сплату боргу (недоїмки) у вигляді єдиного соціального внеску в розмірі 22088,81 грн. Окрім цього, слід зазначити, що ОСОБА_1 не заперечує факту здійснення адвокатської діяльності та в апеляційній скарзі зазначає, що свідомо не припиняє дію адвокатської ліцензії. Також, в Постанові Верховного Суду по справі №1640/2837/18 від 25 червня 2019 року зазначено, що відмовляючи підсумовуючи вищезазначене, вважаємо що контролюючий орган діяв на підставі та в межах закону, тож вимога від 21.02.2019 №Ф-2077-55 про сплату боргу (недоїмки) у вигляді єдиного соціального внеску в розмірі 18276,72 грн. є правомірною. Просить суд апеляційної інстанції у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що ОСОБА_1 є пенсіонером МВС України, отримує пенсію за вислугу років з 22.11.2006 р., що підтверджується пенсійним посвідченням №17471 від 07.12.2006 р. та витяг з пенсійної справи позивача №10029546.

Відповідно довідки про взяття на облік платника податків адвокат Стародубов ОСОБА_2 взятий на облік з 18.04.2007 р. в ДПІ у Ленінському районі м.Харків. З повідомлення слідує, що з 11.04.2007 року позивач був взятий на облік як платник єдиного внеску у УПФУ Ленінського района м.Харків за номером 8806, основний вид економічної діяльності по КВЕД 74.11.1 адвокатська діяльність.

Як зазначає у позовній заяві позивач та підтверджується матеріалами справи, 15 травня 2019 року він отримав від Центрального управління ГУ ДФС України у Харківській області лист з вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 18.02.2019 р. №Ф-3299-23 щодо заборгованості зі сплати єдиного внеску у сумі 22088,81 грн.

Позивач вважає, що оскільки він не має чистого доходу від здійснення незалежної адвокатської діяльності, з якої повинен нараховувати і сплачувати ЄСВ, а його доходом є тільки державна пенсія, яка не підлягає оподаткуванню, позивач вважає, що не є суб`єктом сплати ЄСВ.

Отже, вважаючи вимогу податкового органу незаконною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п.п. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до ст. 52 ПК України, за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом (п.52.1); податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію (п.52.2); за вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі; консультація, надана в письмовій або електронній формі, обов`язково повинна містити опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства (п. 52.3).

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону №2464-VІ, згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 9 якого, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до ч. 8 вказаної статті платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року. Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи. Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Відповідно до пп. 2 п. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Водночас, перелік платників та особливості сплати єдиного внеску в залежності від категорії унормовано статтею 4 Закону № 2464-VІ.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Отже, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.

Питання зайняття адвокатською діяльністю регулюються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI), згідно зі ст.13 якого, адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

За змістом частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI в редакції, що діє з 1 січня 2017 року, особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, вищенаведена стаття 4 Закону №2464-VI передбачає виключний перелік осіб, які звільняються від сплати за себе єдиного внеску.

Відповідно до ст. 2 Закону України № 1788-ХІІ від 05 листопада 1991 року «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-ХІІ), трудові пенсії діляться на пенсії: за віком; за інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно з частиною першою ст. 9 Закону України № 1058-IV від 09 липня 2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-ІV), за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що фізичні особи-підприємці, яким призначено пенсію за вислугу років і які обрали спрощену систему оподаткування, не звільняються від сплати за себе єдиного внеску на підставі частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VІ. Тобто, від сплати за себе єдиного внеску звільняються лише ті фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування і є пенсіонерами за віком.

Аналогічна правова позиція неодноразово викладена у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 826/28012/15, від 11 грудня 2018 року у справі № 822/621/16.

Із набранням чинності Законом України № 2148-VIII від 03 жовтня 2017 року правове регулювання спірних правовідносин дещо змінилося.

Так, частину четверту статті 4 Закону № 2464-VI викладено у новій редакції: «Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування».

Таким чином, із набранням чинності Законом України № 2148-VIII від 03 жовтня 2017 року (11 жовтня 2017 року), фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, також звільняються від сплати за себе єдиного внеску у разі отримання пенсії та при досягненні віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV.

При цьому, колегія суддів наголошує, що буквальне тлумачення зазначеної редакції частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI свідчить про те, що досягнення відповідного віку та отримання пенсії не є взаємопов`язаними обставинами, тобто умова досягнення пенсійного віку за статтею 26 Закону № 1058-IV не пов`язана із необхідністю отримання пенсії саме за віком та саме за Законом № 1058-IV. Тобто підставами для застосування до фізичної особи - підприємця положень частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2148-VIII, є досягнення жінкою віку 55 років та отримання будь-якого виду пенсії.

Водночас, сам лише факт отримання пенсії за вислугу років, без наявності в особи статусу особи з інвалідністю та/або недосягнення нею відповідного віку, не дає підстав для застосування частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI щодо звільнення від сплати єдиного внеску.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців , осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ».

Позивач не є фізичною особою-підприємцем, а також членом фермерського господарства.

В матеріалах справи відсутні докази наявності інших обов`язкових обставин для звільнення позивача від сплати за себе єдиного внеску (статус особи з інвалідністю та/або досягнення відповідного віку).

Таким чином, враховуючи те, що позивач отримує пенсію саме за вислугу років, проте не є особою з інвалідністю та/або не досягла відповідного віку та/або не отримує пенсію за віком, то на неї не розповсюджуються положення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 червня 2019 року у справі №1640/2837/18.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неможливості застосування до позивача дії частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI щодо звільнення від сплати єдиного внеску.

Згідно вимог Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, яка прийнята саме на виконання вимог Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08 липня 2010 року № 2464-VI, та підпунктом 2 пункту другого розділу VII, чітко передбачено, що розрахунок цієї фінансової санкції (за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску) здійснюється на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

Підставою у відповідності до якої сформована оскаржувана вимога зазначено - на підставі даних інформаційних систем органу доходів і зборів .

Колегія суддів вважає, що визначальним для вирішення справи є встановлення фактів несплати (несвоєчасної) сплати позивачем ЄСВ на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів щодо платника ЄСВ, а також первинних документів щодо нарахування (декларації, розрахунки) та сплати (платіжні доручення).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі №813/4686/16, яка в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Тому , доводи апелянта з посиланням на те , що облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів не є самостійною підставою для формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) є помилковими.

Щодо доводів апелянта стосовно не укладання ним договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, суд зазначає наступне.

Враховуючи ч. 2 ст. 10 Закону № 2464 такий договір можу бути укладений з особи, які досягли 16-річного віку та не перебувають у трудових відносинах з роботодавцями, визначеними пунктом 1 частини першої статті 4, та не належать до платників єдиного внеску, визначених пунктами 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють в Україні, громадяни України, які працюють або постійно проживають за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Позивач по справі відноситься до категорії платників податків, які передбачені п. 4 ч. ст. 4 Закону № 2464.

Враховуючи вищенаведене, фізичні особи-підприємці, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, не є платниками, з якими органом доходів та зборів необхідно укладати договір про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування відповідно до положень ст.10 Закону України №2464-VI.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 05.11.2018 у справі №820/1538/17 колегія суддів вважає помилковими, адже у вказаній постанові Верховний Суд досліджував порядок сплати ЄСВ адвокатом як самозайнятою особою. При цьому статус адвоката, який зупинив адвокатську діяльність не тотожний статуту позивача як фізичної особи-підприємця, яка не отримувала доходу у 2017-2018 роках.

Посилання скаржника на рішення Верховного Суду колегія суддів відхиляє, оскільки у справі №820/6324/17 інші обставини справи.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача, викладені в адміністративному позові, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України та є безпідставними.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.08.2019 року по справі № 520/5142/19 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 24.12.2019 року