Справа № 520/7959/19
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 р.Справа № 520/7959/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Русанової В.Б. , Перцової Т.С. ,

за участю: секретаря судового засідання - Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 року (суддя Зоркіна Ю.В.; м. Харків; повний текст рішення складено 28.10.2019) по справі № 520/7959/19

за позовом громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам Дао ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, треті особи: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Дао ОСОБА_1 (надалі за текстом також позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (надалі за текстом також відповідач, ДМС України), в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати пункт 8 наказу Державної міграційної служби України №165 від 31.05.2019 року про визнання недійсними деяких посвідок щодо скасування посвідки на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року адміністративний позов Дао ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано пункт 8 наказу Державної міграційної служби України № 165 від 31.05.2019 року "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання" щодо скасування посвідки на постійне проживання Громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 12 Закону України «Про імміграцію», ст.ст. 77, 90, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, та без врахування всіх обставин, що мали значення для вірного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на те, що позивач не проходив процедуру надання дозволу на імміграцію, отже рішення про видачу посвідки на постійне проживання громадянину СРВ Дао Куанг Зунг прийняте з порушенням вимог Закону та підлягає скасуванню відповідно до вимог пункту 73 Порядку оформлення, наказом Голови ДМС України. Таким чином, враховуючи пп. 1 ст. 64, пп. 4 п. 72 Порядку оформлення, відповідач зазначає, що наказ ДМС від 31.05.2019 № 165 про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання є правомірним та обґрунтованим.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов`язковою, колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач прибув до України з метою працевлаштування відповідно до Міжурядової Угоди "Про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР". Працював на Київському заводі "Ленінська кузня" в період с 15.01.1994 року по 15.07.1994 року.

24.04.2004 року позивача документовано посвідкою на постійне проживання відповідно до абз.4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію".

Висновком Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області від 03.05.2019 року про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні позивача визнано, що висновок ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 25.06.2004 року про задоволення клопотання громадянина СРВ Дао ОСОБА_1 про видачу посвідки на постійне проживання, прийнято з порушенням вимог Закону України "Про імміграцію".

У вказаному вище висновку також зазначено, що заяву позивача про отримання посвідки прийнято після шестимісячного терміну передбаченого приписами абз.4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію". Також вказано, що дію абз.4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" продовжено не було.

Державною міграційною службою України винесено наказ №165 від 31.05.2019 року про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання, в пункті 8 якого зазначено, що на підставі висновку Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області від 03.05.2019 стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам Дао ОСОБА_1 , 15.08.1976 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , видану ВГІРФО ГУМВС України в Київській області 25.06.2004 року. Крім того, наказано т.в.о. начальника ГУДМС у Харківській області Тімонову ОСОБА_3 .В. за місцем проживання іноземця забезпечити вилучення зазначеної у підпункті 8.1 пункту 8 наказу посвідки на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Позивач, вважаючи п.8 оскаржуваного наказу протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення позивача з клопотанням про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону України "Про імміграцію", разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з таких підстав.

Згідно зі ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції чинній на момент видачі посвідки) посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Абзацом 6 п.4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію» визначено, що особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Отже, з вищевказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію, а відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Колегія суддів зазначає, що позивачу по справі не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1994 р., а Закон України "Про імміграцію", який був прийнятий 07.06.2001 р., передбачав набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. Позивачу, в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію, надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При наданні у 2004 році позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, ВГІРФО ГУМВС України в Київській області проводило перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувалось положеннями абз.4 п.4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні. За результатами аналізу цієї ж норми Закону відповідач прийняв протилежне рішення, що міститься у висновку Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області від 03.05.2019 року.

Колегія суддів зазначає, що доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача є підробленою або отримана позивачкою у не передбаченому законом порядку, відповідачем не було надано.

Доказів притягнення до відповідальності посадової особи, яка складала, затверджувала та видала посвідку на постійне проживання за прийняття безпідставного рішення не надано.

Відповідно до приписів ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем по справі не було враховано, що перелік підстав для прийняття вказаного рішення передбачений ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавство не передбачено.

Також, щодо доводів апелянта про пропущення позивачем шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, слід вказати, що п.2 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» було зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

Відповідно до п.3 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» було рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.

Так, з метою забезпечення виконання Закону України «Про імміграцію» Президентом України було видано Указ №596 від 07.08.2001 р., яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язано Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Таким підзаконним актом стала Постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» №1983 від 26.12.2002 р.

Відповідно до вступної частини Постанова була видана на виконання статті 5 Закону України «Про імміграцію», тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» (з простроченням на 1 рік 2 місяці).

Отже, документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України «Про імміграцію» відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 року у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 р. вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого «Прикінцевими положеннями» Закону України «Про імміграцію».

Таким чином, жоден громадянин Соціалістичної республіки В`єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 р., оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п.2 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001 р.

Колегія суддів зауважує, що на момент звернення позивача із заявою про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п.4 розділу V Закону України «Про імміграцію», разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.

Вказана правова позиція узгоджується з висновком Верховного суду, викладеним в постанові від 03.08.2018 р. по справі № 820/1608/17, відповідно до якого посвідка на постійне проживання може бути скасована суб`єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до ст.ст. 12 і 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.

Скасування дозволу на імміграцію з інших підстав, зокрема з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 20.06.2018 р. по справі №820/1208/16.

При цьому, колегія суддів вважає хибними посилання відповідача у висновку від 03.05.2019 року на той факт, що після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення з заявами про видачу посвідок на постійне проживання, норма абз.4 п.4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" втратила чинність, оскільки жодним законом ця норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне.

Також, слід зазначити, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України.

Так, при розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для встановлення його правового статусу.

Колегія суддів зауважує, що оскаржуване рішення відповідача не містить посилання, чи вивчались обставини наявності у позивача неповнолітніх дітей, тривалість терміну перебування дітей в Україні, їх соціальні зв`язки, можливі негативні наслідки якщо діти мають переїхати разом з батьком до країни його походження.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний пункт 8 наказу Державної міграційної служби України №165 від 31.05.2019 року народження є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги Дао ОСОБА_1 задоволенню.

Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апелянта щодо правомірності п. 8 наказу Державної міграційної служби України № 165 від 31.05.2019 року "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання" щодо скасування посвідки на постійне проживання Громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам Дао ОСОБА_4 Зунг є необґрунтованими та не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 року по справі № 520/7959/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова Т.С. Перцова
Повний текст постанови складено 23.12.2019 року