Справа № 9901/619/18
Суддя: Гриців Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2019-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Британчука В. В., Власова Ю.Л., Лященко Н. П., Ситнік О. М., Яновської О. Г.
на постанову від 14 листопада 2019 року у справі № 9901/619/18 (провадження
№ 11-928заі19)
в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), третя особа - Генеральна прокуратура України, про визнання протиправним та скасування рішення
Короткий виклад історії справи
ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 8 травня 2018 року № 1353/0/15-18 «Про задоволення клопотання заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Холодницького Н. І. про тимчасове відсторонення голови Дружківського міського суду Донецької області ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності» (далі - Рішення).
Вимоги мотивував тим, що положеннями пункту 3 частини першої статті 481 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) визначені повноваження посадових осіб органів прокуратури - Генерального прокурора або його заступника щодо здійснення письмового повідомлення про підозру судді; перелік цих осіб є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає. Ці норми кореспондуються з положеннями частини шостої статті 49 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон
№ 1402-VIII). Проте всупереч наведеному нормативному регулюванню повідомлення про підозру здійснив не Генеральний прокурор чи його заступник, а за дорученням останнього працівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України Козачина С. С.
Однією з гарантій суддівської незалежності є визначення спеціальних суб`єктів, які мають право повідомити професійного суддю про підозру, а тому передоручення відповідних повноважень є недопустимим.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 5 серпня 2019 року відмовив у задоволенні позовних вимог.
У ході розгляду справи суд установив таке.
ОСОБА_1 здійснював правосуддя як професійний суддя (у 1997 році Верховна Рада України обрала його суддею безстроково).
Загальні збори суддів Дружківського міського суду Донецької області на зібранні 14 квітня 2017 року (протокол № 6), обрали ОСОБА_1 головою цього суду. Згідно з наказом від 14 квітня 2017 року № 14-К позивача призначено на посаду голови Дружківського міського суду Донецької області.
3 травня 2018 року до ВРП надійшло клопотання заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Холодницького Н. І. від 26 квітня 2018 року про тимчасове відсторонення голови Дружківського міського суду Донецької області ОСОБА_1 . від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК, строком на два місяці.
Рішенням ВРП від 8 травня 2018 року № 1353/0/15-18 клопотання заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Холодницького Н. І. задоволено частково. Тимчасово, до 3 червня 2018 року, відсторонено суддю Дружківського міського суду Донецької області ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності.

ОСОБА_1 для відновлення невиправданого втручання в гарантії суддівської недоторканності та незалежності, відновлення права на працю, пов`язаного з відправленням правосуддя, оскаржив це Рішення в судовому порядку.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що при прийнятті оскаржуваного Рішення ВРП виходила з обґрунтованості та достовірності доказів, зібраних у кримінальному провадженні про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення з використанням свого службового становища. З посиланням на можливість настання низки негативних наслідків суд дійшов висновку про неможливість перебування позивача на посаді очільника судової установи та здійснення ним правосуддя.

ОСОБА_1 не погодився із цим рішенням і подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати його й ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

У ній він наводив такі ж доводи щодо процесуальних порушень, допущених при проведенні кримінального провадження та постановленні Рішення. Також зазначив про свавільність дій ВРП, пов`язаних із втручанням у його приватне життя, оскільки таке втручання не відбулося на підставі закону.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 5 серпня 2019 року - без змін.

Основні мотиви, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

Надаючи оцінку доводам учасників справи, Велика Палата Верховного Суду керувалася такими міркуваннями.

У справі, яка переглядалася, ОСОБА_1 оскаржував рішення ВРП про тимчасове відсторонення його від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, посилаючись на те, що ВРП ухвалила це рішення без урахування тієї обставини, що письмове повідомлення судді про підозру підписане заступником Генерального прокурора - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Холодницьким Н. І., а вручення повідомлення було доручене останнім та фактично здійснене начальником шостого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України Козачиною С. С.

У зв`язку із цим ОСОБА_1 вважав, що він не набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, оскільки письмове повідомлення про підозру йому як судді вручив не Генеральний прокурор або його заступник, як це передбачено пунктом 3 частини першої статті 481 КПК, а інший прокурор. На переконання позивача, у спірних рішеннях не наведено жодної передбаченої нормами КПК підстави для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як відсторонення судді від здійснення правосуддя, а єдиною підставою для постановлення оскаржуваних рішень став ризик підриву авторитету судової влади.

Суддю може бути тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя за рішенням ВРП у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності (пункт 1 частини першої статті 62 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII)). Відтак ВРП як на етапі застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя, так і на етапі вирішення питання про його продовження має насамперед з`ясувати, чи притягується суддя до кримінальної відповідальності.

Притягнення до кримінальної відповідальності є стадією кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (пункт 14 статті 3 КПК).

На час вирішення питання про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя ОСОБА_1 був притягнутий до кримінальної відповідальності.

Дотримуючись порядку, визначеного Законом № 1798-VIII і Регламентом Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (далі - Регламент), ВРП як суб`єкт кримінальних процесуальних відносин має керуватися також положеннями КПК, що визначають загальні правила застосування заходів забезпечення кримінального провадження і продовження строку їх дії.

Загальним правилом застосування заходів забезпечення кримінального провадження є те, що застосування їх не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення (пункт 1 частини першої статті 132 КПК).

Вирішуючи питання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження, ВРП перевіряє повідомлення про підозру в частині обґрунтованості підозри.

Водночас повноваженнями щодо перевірки процесуального порядку вручення письмового повідомлення про підозру ВРП не наділена ані кримінальним процесуальним законом, ані Законом № 1798-VIII, ані іншими законами України.

За результатами розгляду клопотання заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури про тимчасове відсторонення судді - голови Дружківського міського суду Донецької області ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності ВРП установила наявність зазначених підстав і відобразила їх у своєму Рішенні

Питання ж про законність і обґрунтованість вручення судді письмового повідомлення про підозру не Генеральним прокурором або його заступником, а іншим прокурором має вирішуватися в межах кримінального провадження і не належить до компетенції ВРП.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вважала безпідставними посилання ОСОБА_1 на неврахування ВРП його доводів про неповноважність суб`єкта, який вручив судді письмове повідомлення про підозру, як на підставу для скасування оскаржуваних рішень відповідача.

Оскільки виключно ВРП як колегіальний, незалежний конституційний орган державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні, наділена повноваженнями ухвалювати рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя та продовження такого тимчасового відсторонення, то встановлення наявності або відсутності правових підстав для цього здійснюється цим органом за власною оцінкою обставин, пов`язаних з оголошеною судді підозрою.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив відсутність обов`язкових (формальних) підстав для скасування Рішення ВРП про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, встановлених пунктом 3 частини першої статті 65 Закону

№ 1798-VIII, оскільки Рішення містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

На думку Великої Палати Верховного Суду, немає підстав стверджувати, що висновки відповідача в оскаржуваному Рішенні є свавільними, нераціональними, не підтвердженими доказами або помилковими щодо фактів.

Підстави і мотиви для висловлення окремої думки

Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Основними принципами незалежності судових органів, що були прийняті Генеральною Асамблеєю ООН у листопаді 1985 року, передбачено, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані поважати незалежність судових органів і дотримуватися її.

Висновок N 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету Міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів від 1 січня 2001 року містить положення, що незалежність судової влади є головною умовою забезпечення верховенства права та основоположною гарантією справедливого судового розгляду. На суддів «покладається обов`язок приймати остаточне рішення з питань життя та смерті, свободи, прав, обов`язків та власності громадян» (як це передбачено у вступі до Основних принципів ООН, що дістали відображення в Пекінській декларації, а також у статтях 5 та 6 Конвенції). Незалежність судів є прерогативою чи привілеєм, що надається не на користь власних інтересів суддів, а на користь забезпечення верховенства закону та в інтересах тих осіб, що покладають надію на правосуддя. Незалежність використовується як гарантія неупередженості. Зрозуміло, що це впливає майже на всі аспекти кар`єри судді: від його підготовки до призначення, підвищення на посаді чи вжиття дисциплінарних заходів.

Приймаючи Рекомендацію CM/Rec (2010) 12 державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, Комітет Міністрів Ради Європи підкреслював, що незалежність судової влади забезпечує кожній особі право на справедливий суд і тому є не привілеєм суддів, а гарантією поваги до прав людини та основоположних свобод, що дає змогу кожній особі відчувати довіру до судової системи.

Стаття 126 Конституції України декларує, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Як убачається з Рішення Конституційного Суду України у справі про офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 126 Конституції України та частини другої статті 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 1-1/2004, незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності; забезпеченням державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей; гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту; забороною суддям належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, займатися за сумісництвом певними видами діяльності; притягненням до юридичної відповідальності винних осіб за неповагу до суддів і суду; суддівським самоврядуванням.

Недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 48 Закону № 1402-VIII незалежність судді забезпечується недоторканністю та імунітетом судді.

У статті 49 Закону № 1402-VIII розкривається зміст понять недоторканність та імунітет судді.

Відповідно до частини четвертої зазначеної статті судді може бути повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення лише Генеральним прокурором або його заступником.

Підозрою є обґрунтоване припущення слідчого та/або прокурора про вчинення особою кримінального правопорушення. Праву підозрюваного «знати, у вчинені якого кримінального правопорушення його підозрюють» (пункт 1 частини третьої статті 42 КПК) кореспондує обов`язок сторони обвинувачення довести це до його відома, повідомити про наявність підозри та роз`яснити її зміст.

Повідомлення про підозру - один з найважливіших етапів стадії досудового розслідування, що становить систему процесуальних дій та рішень слідчого або прокурора, спрямованих на формування законної і обґрунтованої підозри за умови забезпечення особі, яка стала підозрюваним, можливості захищатись усіма дозволеними законом засобами і способами.

Цим актом у кримінальному провадженні вперше формулюється та обґрунтовується підозра конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Викладена у письмовому повідомленні підозра є підґрунтям для виникнення системи кримінально-процесуальних відносин та реалізації засади змагальності у кримінальному провадженні, і в такий спосіб з`являються можливості для підозрюваного впливати на подальше формулювання обвинувачення.

Сформульована підозра встановлює межі, у яких слідчий зможе найефективніше закінчити розслідування, а підозрюваний, його захисник та законний представник одержують можливість цілеспрямованіше реалізовувати функцію захисту. З моменту повідомлення особі про підозру слідчий, прокурор набувають щодо підозрюваного додаткових владних повноважень, а особа, яка отримала статус підозрюваного, набуває процесуальних прав та обов`язків, визначених статтею 42 КПК.

Загальний порядок повідомлення про підозру передбачений главою 22 КПК, якамає назву «Повідомлення про підозру» та складається з таких статей: «Випадки повідомлення про підозру» (стаття 276); «Зміст письмового повідомлення про підозру» (стаття 277); «Вручення письмового повідомлення про підозру» (стаття 278). Отже, саме така побудова цієї глави дає підстави зробити висновок, що законодавець пов`язує процесуальну діяльність із повідомлення про підозру із сукупністю процесуальних дій слідчого та/або прокурора, зміст яких полягає у встановленні юридичних і фактичних підстав для повідомлення про підозру (стаття 276), складанні письмового процесуального документа (повідомлення про підозру) (стаття 277) та його врученні особі (стаття 278).

Слід зазначити, що наведені три статті не вичерпують зміст діяльності під час повідомлення особі про підозру, бо системне тлумачення норм КПК вказує також на те, що, крім названих дій, під час процесуальної діяльності, пов`язаної зі здійсненням повідомлення про підозру, слідчий та/або прокурор зобов`язані встановити точне місцезнаходження особи і саму особу, якій має бути вручено повідомлення про підозру; роз`яснити права підозрюваному, що є невід`ємним обов`язковим етапом процедури повідомлення про підозру. Причому на прохання підозрюваного після повідомлення про його права слідчий, прокурор зобов`язані детально роз`яснити кожне із вказаних прав (частини друга, третя статті 276 КПК).

Варто зауважити, що право знати та розуміти, в чому особа підозрюється (обвинувачується), є одним зі складових елементів визначеного в статті 6 Конвенції права на справедливий суд. Так, підпункт «а» пункту 3 статті 6 указує на необхідність особливо ретельно повідомляти «обвинувачення» зацікавленій особі. Як зазначив Європейський суд з прав людини, обвинувальний акт відіграє вирішальну роль у кримінальному переслідуванні: починаючи від його пред`явлення особа, проти якої порушено кримінальну справу, є офіційно повідомленою про юридичну і фактологічну базу сформульованих проти неї обвинувачень («Камазінскі (Kamasinski) проти Австрії», пункт 79; («Пелісьє і Сассі (Pelissier і Sassi) проти Франції» [ВП], пункт 51). Підпункт «а» пункту 3 статті 6 Конвенції визнає за обвинуваченим право бути поінформованим не лише про «причину» обвинувачення, тобто про матеріальні факти, які висунені проти нього і на яких ґрунтується обвинувачення, але й про «характер» обвинувачення, тобто про юридичну кваліфікацію цих фактів «Матоціа (Mattoccia) проти Італії», пункт 59; «Пенєв (Penev) проти Болгарії», пункти 33 і 42). Обов`язок повідомити обвинуваченого повністю покладається на сторону обвинувачення, і він не може бути дотриманий у пасивний спосіб, створюючи інформацію і не повідомляючи про це сторону захисту («Матоціа (Mattoccia) проти Італії», пункт 65).

Отже, з огляду на результати аналізу правових норм КПК, на нашу думку, слід розмежовувати: а) підозру як припущення про вчинення особою кримінально караного діяння; б) письмове повідомлення про підозру як процесуальне рішення; в) повідомлення про підозру як комплекс процесуальних дій, який передбачає складання та вручення повідомлення про підозру, роз`яснення процесуальних прав підозрюваного, суті підозри, внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

При цьому вважаємо за необхідне звернути увагу на те, що законодавець на нормативному рівні щодо процесуального порядку повідомлення про підозру вживає поняття «складання», «вручення» та «здійснення» повідомлення про підозру.

Письмове повідомлення про підозру не може набути в процесуальному аспекті якості дійсності, реальності тільки внаслідок створення, складання та погодження його певними уповноваженими суб`єктами кримінального процесу. Сам факт складання письмового тексту повідомлення про підозру без його безпосереднього вручення відповідною особою не може бути розцінений як виконання нею усього комплексу дій, що охоплюють поняття «здійснити повідомлення про підозру».

Відповідно до статті 277 КПК письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором і має містити, крім іншого, прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення, та підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.

Проаналізувавши зміст цієї статті, можна зайвий раз переконатися у системному характері дій з повідомлення про підозру. Посада прокурора, який здійснюєповідомлення, повинна бути зазначена у цьому процесуальному документі. Той прокурор, який склав повідомлення або його погодив, повинен довести процедуру повідомлення до логічного завершення - сповістити про своє обґрунтоване припущення про вчинення кримінального правопорушення певну особу.

Особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб визначаються главою 37 КПК. Отже, у цьому Кодексі закріплений єдиний процесуальний прядок повідомлення про підозру будь-якій особі, проте існує категорія осіб, щодо яких процесуальна форма їх повідомлення про підозру ускладнюється, тобто запроваджуються додаткові порівняно із главою 22 КПК гарантії, що надаються державою.

Правова природа таких гарантій полягає в тому, що вони не можуть розглядатися як особисті привілеї, а, навпаки, мають публічно-правове призначення та служать засобом захисту від необґрунтованого притягнення до кримінальної відповідальності, політичної репресії, примусового усунення від виконання своїх посадових або професійних обов`язків.

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 481 КПК (у редакції, чинній на час вручення підозри та звернення до ВРП) письмове повідомлення про підозру судді здійснюється Генеральним прокурором України або його заступником. Така норма дублює положення частини четвертої статті 49 Закону № 1402-VIII та свідчить про підвищену увагу законодавця до необхідності забезпечення гарантій незалежності судді.

Як убачається з матеріалів справи, повідомлення про підозру ОСОБА_1 здійснив начальник шостого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України Козачина С. С.

Що стосується можливості надання прокурором вищого рівня доручення слідчому або іншому прокурору вручити судді повідомлення про підозру, то вважаємо за необхідне зазначити таке.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною другою статті 36 КПК прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшуковик) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом. Проте в цій статті унормовується процесуальне становище прокурора - процесуального керівника досудовим розслідуванням.

Крім того, слідчий, який діє за дорученням прокурора, має діяти в кримінальному провадженні в межах своєї компетенції, тобто він повинен виконувати доручення прокурора - процесуального керівника, якщо ці доручення охоплюються колом його посадових обов`язків.

Однак не можна казати, що компетенція слідчого поширюється на всі процесуальні дії у кримінальному провадженні. Так, слідчий не має права виконати доручення прокурора на підтримання публічного обвинувачення в суді, бо це не охоплюється його компетенцією.

З огляду на це можна стверджувати, що правомочність прокурора щодо надання відповідних доручень на проведення процесуальних дій слідчому обмежується компетенцією самого слідчого.

На нашу думку, здійснення повідомлення про підозру особам, указаним у главі 37 КПК (у тому числі й судді), не входить до кола повноважень слідчого або іншого прокурора, а отже, не може бути їм доручене в порядку пункту 4 частини другої статті 36 цього Кодексу.

Крім того, ураховуючи важливість акту повідомлення особі про підозру, а також беручи до уваги правило вирішення конкуренції загальної (пункту 4 частини другої статті 36 КПК) та спеціальної норм (пункт 3 частини першої статті 481 цього Кодексу у редакції, чинній на час врученні підозри та звернення до ВРП), Генеральний прокурор або його заступник не вправі давати доручення про здійснення письмового повідомлення про підозру судді іншим службовим особам. Це виняткове повноваження Генерального прокурора або його заступника.

Вищезазначені норми права є імперативними й абсолютно визначеними. Вони чітко і категорично вказують поведінку суб`єктів суспільних відносин і не підлягають розширеному тлумаченню. Таке врегулювання не залишає особі, яка застосовує ці норми, можливостей для розсуду, а їх неправильне тлумачення призводить до того, що письмове повідомлення про підозру судді у вчиненні кримінального правопорушення здійснюється суб`єктами, які не передбачені статтею 481 КПК.

Крім того, стосовно положення, закріпленого в частині четвертій статті 49 Закону № 1402-VIII, слід зауважити, що значення слова «лише»має обмежувальний характер. Тож ніхто, крім указаних у цій нормі Генерального прокурора України та його заступника, не має права повідомляти судді про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Законодавець, наділяючи процесуальними повноваженнями Генерального прокурора щодо здійснення повідомлення про підозру окремим категоріям осіб, передбачає додаткові правові гарантії щодо їх притягнення до кримінальної відповідальності.

Підсумовуючи викладене, зазначимо, що особа стає підозрюваною з моменту вручення їй повідомлення про підозру. Повідомлення про підозру судді має підписати і вручити саме Генеральний прокурор або його заступник. Вручення повідомлення про підозру іншим прокурором є врученням його неналежною (неуповноваженою) особою і не має своїм наслідком залучення судді до участі у кримінальному провадженні як підозрюваного. Такий підхід має бути загальним і принциповим до реалізації підвищеного ступеня процесуальної гарантії від необґрунтованого притягнення до кримінальної відповідальності судді як носія судової влади, суб`єкта здійснення правосуддя у державі.

Припис пункту 3 частини першої статті 481 КПК є додатковою гарантією незалежності суддів, їхньої професійної діяльності,оскільки забезпечує ефективне виконання ними службових функцій шляхом установлення ускладненого порядку кримінального переслідування. Такий порядок передбачає запровадження додаткових заходів захисту від можливого використання незаконних методів, спрямованих на перешкоджання професійній діяльності суддів, чинення на них тиску у зв`язку з відправленням ними правосуддя та реалізацією судового контролю.

На нашу думку, через недотримання стороною обвинувачення вимог статті 481 КПК повідомлення про підозру ОСОБА_1 було здійснено неуповноважною особою.

Натомість здійснення повідомлення про підозру судді неналежним суб`єктом має правові наслідки - така особа не вважається притягнутою до кримінальної відповідальності. На це вказує й практика Європейського суду з прав людини. Зокрема, у пункті 46 рішення від 27 лютого 1980 року № 6903/75 у справі «Девеер проти Бельгії» (Deweer V. Belgium) зазначається, що «для цілей пункту першого статті 6 Конвенції «звинувачення» (charge) може бути визначене як офіційне повідомлення, надане індивіду компетентним суб`єктом про те, що така особа підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення».

Статтею 1 Закону № 1798-VIIIвизначено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 3 Закону № 1798-VIIIухвалення рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя є повноваженням ВРП.

Суддю може бути тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя за рішенням ВРП: у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності; при проведенні кваліфікаційного оцінювання; в порядку застосування дисциплінарного стягнення. Тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя з інших підстав не допускається (стаття 62 Закону № 1798-VIII).

Згідно зі статтею 63 Закону № 1798-VIII (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного Рішення) тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності здійснюється ВРП на строк не більше двох місяців на підставі вмотивованого клопотання Генерального прокурора або його заступника. На стадії судового провадження строк відсторонення встановлюється до набрання законної сили вироком суду або закриття кримінального провадження.

Клопотання про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності подається до ВРП стосовно судді, який є підозрюваним, обвинувачуваним (підсудним), на будь-якій стадії кримінального провадження.

Клопотання про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, подане без дотримання визначених законом вимог, ВРП повертає Генеральному прокурору або його заступнику.

За результатами розгляду клопотання про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя ВРП ухвалює рішення, копія якого не пізніше семи робочих днів направляється Генеральному прокурору або його заступнику, судді, стосовно якого ухвалено рішення, а також невідкладно направляється до суду, в якому такий суддя обіймає посаду.

Отже, суддю може бути тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності лише за вмотивованим рішенням ВРП, яке приймається за результатами розгляду відповідного клопотання Генерального прокурора або його заступника.

Так само й рішення про продовження строку тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності приймається за результатами розгляду відповідного клопотання Генерального прокурора або його заступника.

При цьому закон чітко встановлює, що клопотання про тимчасове відсторонення, так само як і про продовження строку тимчасового відсторонення, має бути подане до ВРП стосовно судді, який є підозрюваним, обвинуваченим (підсудним), на будь-якій стадії кримінального провадження.

Отже, отримавши клопотання про тимчасове відсторонення ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, ВРП насамперед зобов`язана була перевірити питання, чи суддя є підозрюваним у вчиненні кримінального правопорушення відповідно до вимог КПК та чи підлягає таке клопотання розгляду.

Проте таких дій ВРП не вчинила.

Аргументи Великої Палати Верховного Суду про те, що ВРП, вирішуючи питання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження, перевіряє повідомлення про підозру лише в частині її обґрунтованості, а повноваженнями щодо перевірки процесуального порядку вручення письмового повідомлення про підозру ВРП не наділена ні кримінальним процесуальним законом, ні Законом № 1798-VIII, ані іншими законами, на нашу думку, не є достатньо обґрунтованими.

Як слушно наголосила Велика Палата Верховного Суду, КПК не встановлює порядку розгляду ВРП клопотань Генерального прокурора чи його заступника про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності. Проте, дотримуючись порядку, визначеного Законом № 1798-VІІІ і Регламентом, ВРП як суб`єкт кримінальних процесуальних відносин має керуватися також положеннями КПК, що визначають загальні правила застосування заходів забезпечення кримінального провадження і продовження строку їх дії.

Перелік обставин, які мають бути враховані ВРП при вирішенні питання про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності (так само як і при продовженні строку такого відсторонення), не містить ані Закон № 1798-VІІІ, ані Регламент.

Отже, за таких обставин, на нашу думку, ВРП як суб`єкт кримінальних процесуальних відносин у частині ухвалення рішень про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності, а також про продовження тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя має обов`язково враховувати загальні обставини, передбачені частиною другою статті 157 КПК, для відсторонення будь-якої особи, а саме: правову підставу для відсторонення від посади; достатність доказів, які вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; наслідки відсторонення від посади для інших осіб, а також інші обставини, враховуючи особливості, що стосуються статусу судді.

Правовою підставою для відсторонення від посади, на нашу думку, є комплекс обставин, а саме: наявність передбаченої законом можливості відсторонення від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, наявність у особи, до якої застосовується відсторонення від посади, статусу підозрюваного чи обвинуваченого, а також звернення уповноваженої особи з клопотанням, яке відповідає вимогам статті 155 КПК.

Надання ж оцінки повідомленню про підозру лише в частині окремого аспекту (обґрунтованості підозри) призводить до порушення вимоги обґрунтованості прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення, оскільки відповідно до вимог пункту 3 частини третьої статті 2 КАС обґрунтованим є рішення, прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Відповідно до вимог статті 65 Закону № 1798-VIII рішення ВРП про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, продовження строку такого відсторонення може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

Оскільки ВРП належним чином не перевірила підстав для звернення прокурора з клопотанням про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя та не з`ясувала питання про те, чи ОСОБА_1 є підозрюваним у вчиненні кримінального правопорушення, оскаржуване Рішення не містить належного обґрунтування, а посилання на наявність визначених законом підстав його ухвалення є хибними через відсутність на час його прийняття основної обставини, з якою законодавець пов`язує можливість тимчасового відсторонення судді, - наявності в останнього статусу підозрюваного.

Зважаючи на викладене, вважаємо, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду не взяв до уваги зазначені обставини і дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для скасування рішення ВРП від 8 травня 2018 року № 1353/0/15-18, яким тимчасово відсторонено голову Дружківського міського суду Донецької області ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності.

Відтак рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 5 серпня 2019 року підлягало скасуванню з постановленням рішення про задоволення позовних вимог.

Судді Великої Палати

Верховного Суду О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук

Ю.Л. Власов

Н. П. Лященко

О. М. Ситнік

О. Г. Яновська