Справа № 9901/608/18
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Британчука В. В., Гриціва М .І., Єленіної Ж. М., Лященко Н. П., Ситнік О. М., Яновської О.Г.
на постанову від 7 листопада 2019 року (провадження № 11-435заі19) у справі № 9901/608/18 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про визнання протиправним і скасування рішення.
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВРП, у якому просила визнати протиправним і скасувати рішення відповідача від 4 травня 2018 року № 1331/0/15-18 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Тернопільського окружного адміністративного суду на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України».
На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що спірне рішення містить прямі посилання на рішення ВРП від 29 березня 2018 року, яким її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді подання про звільнення з посади, тоді як це рішення оскаржувалося в судовому порядку, а тому до вирішення справи судом не могло бути підставою для прийняття спірного рішення.
Крім цього, ВРП здійснила аналіз постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2015 року у справі № 819/3419/15 під головуванням судді ОСОБА_1., яке визнано законним і залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, натомість виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно із процесуальним законодавством.
На думку позивачки, оскаржуване рішення ВРП зводиться до того, що процесуальні порушення, які не вплинули на правильність вирішення справи по суті, призвели до порушення присяги судді, що не сумісне зі здійсненням правосуддя. ВРП розглянула і прийняла рішення у зв`язку з наявністю процесуальних порушень, які не були і не могли бути підставою для скасування чи зміни судового рішення, тобто мали місце процедурні порушення, які не впливають на правозастосування та вирішення спору, тому відсутні підстави для висновку про підрив авторитету правосуддя. Крім того, вказаним вище судовим рішенням було захищено права акціонерів, а тому незрозуміло, чому ані Дисциплінарна палата, ані ВРП не надали оцінки співмірності порушених прав акціонерів із застосованим до судді стягненням та не врахували, що в стороннього спостерігача та акціонерів авторитет правосуддя було укріплено та піднесено, а не підірвано.
ОСОБА_1 вказала, що у зв`язку з відсутністю обґрунтування незрозуміло, з яких підстав відповідач дійшов висновку, що позивачка, здійснивши розгляд указаної вище адміністративної справи, вичинила грубе порушення закону, яке мало наслідком підрив довіри до суду, що стало підставою для притягнення її до відповідальності у вигляді звільнення з посади.
Позивачка також указала, що суддів вищих судових інстанцій, які переглядали вказану вище адміністративну справу в апеляційному та касаційному порядках, також намагалися притягнути до дисциплінарної відповідальності, але негативне рішення, яке є предметом оскарження, прийнято ВРП лише стосовно ОСОБА_1 , що, на її думку, свідчить про порушення відповідачем принципу пропорційності застосування дисциплінарного стягнення.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 3 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовив.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався тим, що підстав для скасування оскаржуваного рішення ВРП, передбачених частиною другою статті 57 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), немає, оскільки його прийнято та підписано повноважним складом ВРП, рішення містить визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
За висновком суду першої інстанції, законність подання Третьої Дисциплінарної палати ВРП, яке було предметом розгляду відповідача, встановлена ним під час розгляду скарги позивачки, про що було прийнято рішення від 29 березня 2018 року № 930/0/15-18, а відтак доводи позивачки в частині обґрунтувань про невчинення нею дисциплінарного проступку під час прийняття і вирішення адміністративної справи № 819/3419/15 не можуть бути взяті до уваги та не підлягають дослідженню в межах цієї справи, адже таким фактам надано оцінку повноважним судом - Великою Палатою Верховного Суду під час розгляду скарги ОСОБА_1 на рішення ВРП від 29 березня 2018 року № 930/0/15-18.
Не погодившись із указаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, на обґрунтування якої зазначила, що суд першої інстанції прийняв рішення без установлення всіх обставин, що мають значення для справи.
На думку позивачки, суд першої інстанції фактично здійснив формальний розгляд та не перевірив належним чином дотримання конвенційних прав, зокрема не зауважив, що оскаржуване рішення ВРП не містить належного обґрунтування, хоч жодного права на «спрощене» рішення закон не надає. Суд першої інстанції не звернув уваги на дотримання та забезпечення судді «неупередженого» складу ВРП під час розгляду питання про звільнення з посади, а посилання на постанову Великої Палати Верхового Суду у справі № 11-497сап18 свідчить про формальність судового процесу та про відсутність на цьому етапі ефективного юридичного захисту.
ОСОБА_1 також наголосила на тому, що суд першої інстанції не перевірив дотримання її права на розгляд справи неупередженим складом ВРП.
На переконання ОСОБА_1 , ВРП перевищила власні повноваження та не довела належними фактами і доказами наявності ознак дисциплінарного проступку, оскільки відсутність мотивів щодо наявності такого обов`язкового елемента дисциплінарного порушення, як підрив суспільної довіри до суду, є підставою скасування рішення, яким звільнено суддю саме за вчинення грубого порушення закону, що мало наслідком підрив суспільної довіри до суду. До того ж підстави, які слугували притягненню судді до відповідальності, не свідчать про те, що суддею було вчинено грубе порушення закону, що мало наслідком підрив суспільної довіри до суду, тому протиправним буде рішення й про звільнення судді з посади.
У скарзі також указано, що оскаржуване рішення винесено з порушенням вимог закону щодо пропорційності застосування дисциплінарної санкції, тому таке рішення підлягає скасуванню.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2019 року в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги Велика Палата Верховного Суду констатувала, що підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади судді слугувало рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 13 грудня 2017 року
№ 4020/3дп/15-17, залишене без змін рішенням ВРП від 29 березня 2018 року № 930/0/15-18, про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності шляхом застосування дисциплінарного стягнення у виді внесення подання ВРП про звільнення її з посади судді.
Крім цього, зазначене рішення ВРП було предметом судового розгляду в порядку, визначеному частиною сьомою статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), і Велика Палата Верховного Суду постановою від 13 грудня 2018 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовила.
Вказане судове рішення Великої Палати Верховного Суду мотивовано тим, що рішення ВРП від 29 березня 2018 року № 930/0/15-18 містить обґрунтовані мотиви, з яких ВРП погодилася з висновком її Третьої Дисциплінарної палати про наявність правових підстав для застосування до судді ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення її з посади.
У судовому рішенні вказано, що ВРП та її дисциплінарний орган не переглядали і не ревізували постанову, ухвалену суддею ОСОБА_1. 23 листопада 2015 року у справі № 819/3419/15, водночас у ньому детально обґрунтовано, в чому виражено допущення скаржницею низки істотних порушень норм процесуального права під час вирішення вказаної справи, наслідком яких є підрив суспільної довіри до суду.
Велика Палата Верховного Суду погодилася також з висновком ВРП про те, що за результатами розгляду дисциплінарної справи щодо судді ОСОБА_1 . Третя Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що чисельність і характер допущених нею порушень у їх сукупності, фактична імітація нею судового розгляду, різка відмінність її дій від звичайної практики судді, зокрема стосовно строків розгляду справи, свідчать, що такі порушення могли бути вчинені суддею лише умисно. Така поведінка судді ОСОБА_1. при виконанні професійних обов`язків викликає достатньо обґрунтовані сумніви в її здатності безсторонньо виконувати свої функції, порочить звання судді та завдає шкоди авторитету судової влади. ВРП, залишаючи без змін рішення її Третьої Дисциплінарної палати, погодилася з її висновком про те, що очевидний, грубий та умисний характер допущених суддею ОСОБА_1 І. порушень має наслідком підрив авторитету правосуддя і що застосування дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади є пропорційним вчиненому.
Відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в межах судового розгляду, предметом якого є законність рішення ВРП про звільнення судді, не можуть оцінюватись обставини дисциплінарної справи відносно судді (в тому числі мотиви ВРП й оцінка нею обставин, що стали підставою для прийняття рішення в межах дисциплінарного провадження стосовно судді, а також окремі процедурні рішення цього органу).
Велика Палата Верховного Суду констатувала, що рішення ВРП від 4 травня 2018 року № 1331/0/15-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, підстав для скасування вказаного рішення відповідно до частини другої статті 57 Закону
№ 1798-VIII немає.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що рішення відповідача про звільнення судді Тернопільського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України є обґрунтованим.
Відповідно до частини третьої статті 34 КАС суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося з огляду на таке.
У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) зазначено, що незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до пункту 3частини шостої статті 126 Конституції України та статті 115 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі -- Закон № 1402-VIII)суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади.
Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені ВРП.
Частиною першою статті 109 Закону № 1402-VIII передбачено, що до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді: попередження; догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов`язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; подання про переведення судді до суду нижчого рівня; подання про звільнення судді з посади.
Під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності (частина друга цієї статті).
Дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді (частина восьма зазначеної статті).
Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду (частина дев`ята статті 109 Закону № 1402-VIII).
Статтею 52 Закону № 1798-VIII встановлено, що рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути оскаржене та скасоване, зокрема, з такої підстави: рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Відповідно до статті 56 Закону № 1798-VIIIпитання про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом3 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді), ВРП розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.
Згідно зі статтею 57 Закону № 1798-VIII рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване, зокрема, з такої підстави: рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
З аналізу положень статей 52, 57 зазначеного Закону вбачається, що на ВРП покладається обов`язок навести мотиви, з яких вона дійшла певних висновків, та відповідні їм підстави як при вирішенні питання про дисциплінарну відповідальність судді, так і при вирішенні питання про його звільнення з підстав, визначених пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України. Наявність такої вимоги про здійснення перевірки мотивів і підстав на цих обох стадіях обумовлена необхідністю забезпечити таку процедуру, яка гарантує об`єктивний та ретельний розгляд питання про притягнення судді до найбільш суворого дисциплінарного стягнення - звільнення з посади, та запобігти можливим зловживанням дисциплінарними провадженнями.
На нашу думку, вказані обставини належним чином не враховані ВРП при винесенні рішення про звільнення з посади судді ОСОБА_1 .
Так, факт вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку або грубого нехтування обов`язками має бути встановлений ВРП з урахуванням усіх обставин вчинення такого проступку або грубого нехтування обов`язками, його наслідків, умислу судді у вчиненні відповідних дій та не може ґрунтуватись на припущеннях.
Наголошуємо, що підставою для притягнення судді ОСОБА_1 до відповідальності вказано порушення суддею вимог законодавства під час розгляду адміністративної справи № 819/3419/15 за позовом ОСОБА_3 до відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, легалізації об`єднань громадян Житомирського міського управління юстиції про визнання протиправним і скасування реєстраційних дій та записів про них.
Фактично ВРП дійшла висновку про допущення суддею ОСОБА_1. істотних порушень норм процесуального права, кількість і характер яких викликали сумніви в здатності судді безсторонньо виконувати свої функції, і такі дії порочать звання судді та завдають шкоди авторитету судової влади, надаючи оцінку змісту судового рішення в адміністративній справі № 819/3419/15.
У пункті 18 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, встановлено, що судді можуть бути тимчасово усунуті від посади або звільнені тільки з причин їх нездатності виконувати свої обов`язки чи поведінки, невідповідної до посади, яку вони займають.
У Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленій 17 листопада 2010 року, зазначено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для відповідальності судді, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункти 66, 68). Подібна позиція висловлена й Венеціанською комісією у висновку від 16-17 березня 2007 року № CDL-AD(2007)003 щодо законопроекту про судоустрій та статус суддів в Україні. У ньому було наголошено, що неправильне тлумачення закону суддею має вирішуватися шляхом апеляції, а не шляхом дисциплінарної процедури (пункт 40).
У цій справі постанова Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2015 року була предметом апеляційного та касаційного переглядів.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 7 липня 2016 року було встановлено, що державні реєстратори при вчиненні спірних реєстраційних записів діяли не на підставі та у спосіб, що визначені законом, тому висновки суду першої інстанції у справі є правильними, а спір вирішено відповідно до вимог закону.
Як убачається зі змісту рішення суду касаційної інстанції, «суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно встановили обставини справи, дали їм належну юридичну оцінку, правильно застосували норми матеріального та процесуального права та прийшли до правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки державні реєстратори при вчиненні спірних реєстраційних записів діяли не на підставі та у спосіб, що суперечить Конституції та Законами України. <…>
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, підстав для задоволення касаційних скарг немає».
Відповідно до частини шостої статті 56 Закону № 1798-VIII за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, ВРП ухвалює вмотивоване рішення.
Вмотивованість - це вимога наводити письмово у рішенні судження, пояснення, наявність чи відсутність фактів, які є основою висновків. Це також пояснення належного органу, чому він виніс саме таке рішення, погодився з одними та відхилив інші доводи.
Разом із тим, як убачається з рішення ВРП від 4 травня 2018 року № 1331/0/15-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, мотивування цього рішення зводиться до посилань на рішення ВРП від 29 березня 2018 року, яким її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді подання про звільнення з посади та відповідні положення, передбачені частиною третьою статті 56 Закону № 1798-VIII та пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
З такими висновками погодилась більшість суддів Великої Палати Верховного Суду. На нашу думку, у рішенні ВРП доцільно було б наводити усі обставини, що мають значення для прийняття рішення. При цьому варто зазначити, що рішення ВРП про звільнення ОСОБА_1 , яке було предметом перегляду у цій справі ухвалено 4 травня 2018 року, тоді як скарга на рішення ВРП від 29 березня 2018 року розглянута Великою Палатою Верховного Суду з ухваленням постанови 13 грудня 2018 року.
Варто також наголосити, що під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
Велика Палата Верховного Суду погодилась із застосуванням до судді найбільш суворого стягнення - звільнення з посади, незважаючи на те, що ухвалене ОСОБА_1 судове рішення залишено без зміни при його перегляді в апеляційному та касаційному порядку.
На нашу думку, рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 13 грудня 2017 року № 4020/3дп/15-17 «Про притягнення судді Тернопільського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності» не містить висновку щодо умислу судді на порушення норм права чи грубого нехтування обов`язками при постановленні судового рішення, за яке до неї застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади.
За викладених обставин ВРП дійшла передчасних висновків про наявність в діях ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку чи грубого нехтування обов`язками судді.
Незважаючи на це, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 листопада 2019 року виходила з преюдиціальності висновків, зроблених у постанові цього суду від 13 грудня 2018 року у справі № 11-497сап18, поклавши їх в основу свого рішення.
На підставі наведеного не погоджуємося із висновками Великої Палати Верховного Суду про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення ВРП про звільнення судді з посади та про відмову у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1
Велика Палата Верховного Суду, погоджуючись із рішенням ВРП про звільнення судді з посади, що є найбільш суворим дисциплінарним стягненням, не врахувала, що висновок про наявність дисциплінарного проступку чи грубого нехтування обов`язками суддею ОСОБА_1 не можна вважати обґрунтованим.
Також необхідно зазначити, що положеннями пункту 5.1 статті 5 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, на яку, зокрема, посилався ЄСПЛ у рішенні у справі «Олександр Волков проти України», встановлено, що шкала санкцій, яка може застосовуватися до суддів, визначається в законі та повинна відповідати принципу пропорційності.
Таким чином, на нашу думку, належній оцінці підлягали обставини справи, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, зокрема, щодо наявності умислу, негативних наслідків дій судді, щодо наявності або відсутності дисциплінарних стягнень у судді.
З огляду на викладене не можна погодитися з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2019 року, про безпідставність доводів позивачки щодо відсутності в рішенні ВРП та її дисциплінарного органу мотивів для застосування до ОСОБА_1 такого дисциплінарного стягнення, як подання про звільнення її з посади судді.
Судді Великої Палати
Верховного Суду: О. Б. Прокопенко