Справа № 140/3484/19
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року ЛуцькСправа № 140/3484/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання відмови неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач) про визнання неправомірною відмову нараховувати та виплачувати надбавку до пенсії як інваліду війни 2-ої групи в розмірі не менше 350% мінімальної пенсії за віком; зобов`язання нарахувати та виплатити надбавку до пенсії як інваліду війни 2-ої групи в розмірі не менше 350% мінімальної пенсії за віком, яка застосовується відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного в законах України про Державний бюджет України на відповідний рік, за період з 06.01.2004 року по дату набрання рішенням суду законної сили.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є інвалідом війни 2 групи, пенсіонером органів внутрішніх справ України, який згідно наказу МВС України від 14.01.2000 року №13 о/с був звільнений за статтею 64 пункт «б» (через хворобу) зі служби і має право на отримання надбавки (підвищення) до пенсії як інвалід війни 2 групи, в розмірі 350% мінімальної пенсії за віком, відповідно до статті 25 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та частини четвертої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції Закону від 23.11.1995 року. Однак вказує, що відповідач виплачує вказане підвищення у значно меншому розмірі, ніж передбачено законами. Позивач зазначає, що 31.10.2019 року звернувся до відповідача із заявою провести перерахунок і виплату надбавки (підвищення) до пенсії як інваліду війни 2 групи, виходячи із розміру 350% мінімальної пенсії за віком. Однак, відповідач відмовив йому, пославшись на те, що розмір виплачуваної пенсії відповідає вимогам законодавства і правових підстав для перерахунку пенсії з врахуванням підвищення в розмірі 350% мінімальної пенсії за віком, не має. ОСОБА_1 вважає відмову відповідача у нарахуванні та виплаті надбавки (підвищення) до пенсії в розмірі не менше 350% мінімальної пенсії за віком необґрунтованою та незаконною, такою, що порушує його право на соціальний захист, оскільки обсяг та зміст досягнутих ним при виході на пенсію соціально-економічних прав, як ветераном війни-інвалідом війни, із числа працівників правоохоронних органів, який набув цього статусу та права на пенсію з січня 2000 року, не можуть бути скасовані, звужені без відповідної компенсації за частиною третьою статті 22, статті 64 Конституції України, частин другої та третьої статті 2 Закону №3551-ХІІ від 22.10.1993 року та у зв`язку із рішеннями Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп, № 7-рп від 17.03.2004 року та №20-рп від 01.12.2004 року, так як комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців, працівників правоохоронних органів та їхніх сімей (в тому числі і підвищення до пенсії ветеранам війни) зумовлений не втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування, а особливістю професіональних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я. Вказує, що з виходом на пенсію за обсягом та змістом частини четвертої статті 13 Закону №3551-ХІІ від 22.10.1993 року, в його редакції від 23.11.1995 року, ОСОБА_1 досяг соціальної підтримки з боку держави у вигляді надбавки до пенсії як інвалід війни 2-ої групи в розмірі 350% мінімальної пенсії за віком, а тому Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та його прикінцевих положень за конституційним приписом, не може застосовуватися при вирішенні цього спору. З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до пункту 2 частини першої статті 263 КАС України.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечує проти позову та вважає його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки на даний час ГУ ПФУ у Волинській області позивачу виплачується підвищення до пенсії як інваліду війни ІІ групи в розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, згідно статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551 від 22.10.1993 року та збільшення розміру пенсії на 25% як інваліду війни, пенсія якого обчислена, зокрема, відповідно до статей 13, 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» №1381 від 28.12.2011 року. Представник відповідача вказує, що статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» 3551-ХІІ від 22.10.1993 року (в редакції від 23.11.1995 року, яка набрала чинності 01.01.1996 року) було встановлено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються, зокрема, інвалідам ІІ групи - у розмірі 350% мінімальної пенсії за віком. Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №2939-ІV від 05.10.2005 року зазначена норма викладена в новій редакції, згідно якої інвалідам війни пенсії або щомісячне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються, зокрема, інвалідам ІІ групи - у розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Вказані положення починаючи з 2006 року неконституційними не визнавались, скасовані не були, змін не зазнавали, їх дія не зупинялась, а тому підлягають застосуванню з часу набрання ними чинності, тобто з 01.01.2006 року. Враховуючи наведене, представник відповідача вказує, що виплата підвищень до пенсії позивача ГУ ПФУ у Волинській області проводиться у розмірах, передбачених чинним законодавством, а тому правових підстав для проведення перерахунку та виплати пенсії із врахуванням підвищення в розмірі 350% мінімальної пенсії за віком позивачеві немає. Крім того, представник відповідача вказує на пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки позивачу було відомо про порядок призначення його пенсії ще в січні 2000 року, коли йому було здійснено призначення, нарахування та виплата пенсії. Вказує, що позивач володів інформацією про розмір пенсії з дати отримання його пенсійної виплати, а тому мав можливість та повинен був дізнатися про порушення свого права. З наведених підстав просив у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 17.12.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 24.12.1999 року перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області як одержувач пенсії по інвалідності згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-XII (далі - Закон №2262-XII), що підтверджується посвідченням №3036 (а.с.14 зворот) та висновком про призначення пенсії (а.с.15).

31.10.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив прийняти рішення і провести перерахунок та виплату надбавки до пенсії як інваліду війни ІІ групи в розмірі 350% мінімальної пенсії за віком, визначеної статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з січня 2000 року (а.с.17).

Листом від 11.11.2019 №1187/М-01 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року №831 «Про підвищення розмірів пенсій, призначених до 1 серпня 1996 року, та порядок обчислення пенсій, що призначаються після 1 серпня 1996 року» було визначено мінімальний розмір пенсії за віком з 01.08.1996 року - 16,62 грн. Враховуючи зазначене, при призначенні пенсії позивачу було встановлено підвищення як інваліду війни ІІ групи у розмірі 58,17 грн. (16,62 х 350%). В подальшому, розмір вказаного підвищення підлягав перерахунку відповідно до змін у чинному законодавстві. Крім того, відповідач зазначив, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №2939-ІV від 05.10.2005 року внесено зміни до статті 13 та викладено в новій редакції: інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються, зокрема, інвалідам ІІ групи - у розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Також у даному листі зазначено, що основний розмір пенсії 80% грошового забезпечення від 14451,94 грн. становить 11561,55 грн., з урахуванням підвищення по постанові Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року №1381 (підвищено на 25%) - 2890,39 грн. До основного розміру пенсії встановлено підвищення: відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду війни ІІ групи у розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність в сумі 625, 60 грн.; відповідно до Закону України «Про поліпшення матеріального становища інвалідів війни» від 16.03.2004 року №1603- ІV як інваліду 2 групи - цільова грошова допомога на прожиття в сумі 50 грн. (а.с.18-19).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Частиною третьою статті 13 Закону №3551-XII (в редакції, чинній на момент виходу позивача на пенсію) було визначено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05.10.2005 року №2939-ІV частина четверта статті 13 Закону №3551-XII була викладена в новій редакції, а саме: «Інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність».

В пункті 1 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05.10.2005 року №2939-ІV, зазначено, що цей Закон набирає чинності з 01.01.2006 року.

Тобто, попередня редакція статті 13 Закону №3551-XII, втратила чинність.

Отже, положення частини четвертої статті 13 Закону №3551-XII у вищезазначеній редакції, які діють починаючи 01.01.2016 та по теперішній час, передбачають підвищення до пенсії інвалідам війни II групи на 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а не на 350% мінімальної пенсії за віком.

Згідно з пояснюючої записки, яка подавалася до законопроекту «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05.10.2005 року №2939-ІV, даним законом пропонується здійснити поліпшення матеріального становища відповідних осіб не шляхом доведення пенсій до рівня прожиткового мінімуму, а через підвищення рівня доплат до пенсій на підставі прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Враховуючи, що прожитковий мінімум встановлюється відповідно до законів України, тому розрахунки державних витрат на фінансування зазначених доплат цим законопроектом пропонувалося здійснювати на підставі прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, встановленого на відповідний рік.

Конституційний Суд України в ухвалі від 23.10.2007 року по справі № 2-42/2007 про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 2, 3, 4, 5, 6 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» зазначив таке.

«Заміна Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» мінімальної пенсії за віком на прожитковий мінімум як розрахункової величини, що використовується для підвищення пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, обумовлена тим, що прожитковий мінімум є базовим державним соціальним стандартом (частина третя статті 46 Конституції України, стаття 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»). Ці питання відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України визначаються виключно законами України. Тому встановлення розмірів збільшення пенсій чи іншої соціальної допомоги, що вплачується замість пенсії, застосування прожиткового мінімуму чи розміру мінімальної пенсії за віком для нарахування соціальних виплат є предметом законів України (законності) і не належить до компетенції Конституційного Суду України».

Тож, вищевказані положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» рішенням Конституційного Суду України такими, що суперечать Конституції України (є неконституційними) не визнавались.

Таким чином, внесені законодавцем шляхом прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» зміни є частиною системної реформи у сфері соціального забезпечення, зокрема, відповідних категорій військовослужбовців, яка була направлена на зміну механізму розрахунку вищевказаних соціальних виплат шляхом прийняття за основу базового соціального стандарту (прожитковий мінімум), розмір якого визначався законом.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 року №20-рп/2011, зазначивши висновки про те, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

У іншому рішенні від 25.01.2012 року № 3-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Приймаючи до уваги той факт, що питання визначення механізмів нарахування певних соціальних виплат та їх розмірів віднесено до законодавчого регулювання, то неправомірних дій, направлених на стверджуване позивачем звуження його прав, з боку ГУ ПФУ у Волинській області судом не встановлено.

Частиною третьою статті 63 Закону № 2262-ХІІ передбачено, що всі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що з 01.01.2006 року у зв`язку зі зміною складових грошового забезпечення розмір підвищення до пенсії позивачу як інваліду війни ІІ групи становить 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

За таких обставин, починаючи з 1 січня 2006 року у органів Пенсійного фонду України відсутні правові підстави для нарахування і виплати позивачу підвищення до пенсії у більшому розмірі.

При цьому, суд звертає увагу, що розмір мінімальної пенсії за віком для обчислення підвищення пенсії, як інваліду війни ІІ групи визначався постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року №831 (у розмірі 16,62 грн.), постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2000 року №1686 (у розмірі 18,10 грн.), постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2002 року №1 (у розмірі 19,91 грн.). Отже виходячи із вищевикладеного позивачу обчислювалося підвищення до пенсії, як інваліду війни ІІ групи, з 24.12.1999 року у розмірі 58,17 коп. (16,62 грн. х 350%), потім у розмірі 63,35 грн. (18,10 грн. х 350%), і з 01.01.2002 по 31.12.2005 року у розмірі 69,69 грн. (19,91 грн х 350%). Дані обставини підтверджуються таблицями про перерахунок пенсії ОСОБА_1 , що містяться в матеріалах справи.

У свою чергу, з 01.01.2006 року набрав чинності Закон «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05.10.2005 року №2939-ІV. Зокрема, внесено зміни до статті 13 Закону України «Про статус, ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яким передбачено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується зокрема інвалідам ІІ групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Як встановлено судом та не заперечується позивачем, останньому з 01.01.2006 року і на даний час ГУ ПФУ у Волинській області виплачується підвищення до пенсії як інваліду війни ІІ групи в розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, згідно зі статтею 13 Закону №3551-XII, в редакції Закону від 05.10.2005 року №2939-ІV та збільшення розміру пенсії на 25% як інваліду війни та цільова грошова допомога на прожиття в сумі 50,00 грн., що підтверджується перерахунком пенсії від 01.05.2018 року (а.с.98).

Відтак, правових підстав для визнання неправомірною відмову відповідача нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 надбавку до пенсії як інваліду війни ІІ групи у розмірі не менше 350% мінімальної пенсії за віком та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу надбавку до пенсії як інваліду війни ІІ групи в розмірі не менше 350% мінімальної пенсії за віком за період з 06.01.2004 року по дату набрання рішенням суду законної сили відсутні. Крім того, суд звертає увагу, що ОСОБА_1 надбавка до пенсії як інваліду війни ІІ групи у розмірі 350% виплачувалась до 31.12.2005 року, що підтверджується таблицею про перерахунок пенсії позивачу (а.с.54).

Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що оскільки при виході на пенсію він набув право на надбавку до пенсії як інвалід війни ІІ групи в розмірі 350% мінімальної пенсії за віком, тому Закон від 05.10.2005 року №2939-ІV до нього застосовуватись не може з тих підстав, що статтею 58 Конституції України передбачено принцип незворотної дії законів в часі.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач правомірно нараховує та виплачує позивачу як інваліду війни ІІ групи підвищення до пенсії у розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, тобто у розмірі, передбаченому чинним законодавством.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідач довів правомірність свого рішення щодо відмови позивачу у здійсненні нарахування та виплати надбавки до пенсії як інваліду війни ІІ групи в розмірі 350 відсотків мінімальної пенсії за віком, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Крім того, суд не бере до уваги твердження представника відповідача щодо пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду, оскільки як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивач оскаржує відмову ГУ ПФУ у Волинській області у нарахуванні та виплаті надбавки до пенсії як інваліду війни ІІ групи у розмірі не менше 350% мінімальної пенсії, яка оформлена листом ГУ ПФУ у Волинській області від 11.11.2019 року. У той же час, представник відповідача посилається у відзиві на позовну заяву на те, що позивач з дати отримання пенсійної виплати, а в подальшому при кожному отриманні пенсії мав можливість та повинен був дізнатися про порушення свого права. Проте, жодних доказів на підтвердження факту повідомлення позивача про зміну відсоткового значення розміру надбавки до пенсії органом Пенсійного фонду надано не було. Таким чином, суд вважає, що відповідачем не доведено пропущення позивачем строку звернення до суду.

Крім того, у пункті 29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року справа Руїз Торіха проти Іспанії (серія А, №303А) суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 263 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя О. О. Андрусенко