Справа № 620/2086/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2086/19 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Єгорової Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень форми «Ф»:

- №10315-17, прийнятого 05.06.2015 Державною податковою інспекцією у Ріпкинському районі Головного управління ДФС у Чернігівській області в сумі 9 044,06 гривень;

- №2459-12, прийнятого 27.06.2016 Чернігівською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Чернігівській області в сумі 16 265,82 гривень;

- №1768-0000, прийнятого 10.05.2017 Головним управлінням ДФС у Чернігівській області в сумі 15 235,65 гривень;

- №32462-1303-2522, прийнятого 02.04.2018 Головним управлінням ДФС у Чернігівській області в сумі 13 249,57 гривень;

- №-2522, прийнятого 02.07.2019 Головним управлінням ДФС у Чернігівській області в сумі 13 249,57 гривень.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Відповідачем до суду апеляційної інстанції також було подано клопотання про його заміну правонаступником.

Відповідно до частини 1 статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» від 19 червня 2019 року №537 реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби. Так, згідно з додатком 2 до вказаної постанови Головне управління ДФС у Чернігівській області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Чернігівській області.

До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 31.07.2019 було внесено запис про державну реєстрацію юридичної особи - Головного управління ДПС у Чернігівській області.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для допущення процесуального правонаступництва шляхом заміни відповідача у справі - Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області його правонаступником - Головним управлінням Державної податкової служби у Чернігівській області.

Аналогічну позицію щодо наявності підстав для заміни податкового органу висловив також і Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2019 року по справі №802/462/14-а.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 24.06.2009 між позивачем та Ріпкинською районною державною адміністрацією укладений договір оренди землі, зареєстрований в Ріпкинському районному відділ Чернігівської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітетові України із земельних ресурсів», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 24 червня 2009 року за №28 (в подальшому - Договір оренди).

Відповідно до умов зазначеного договору оренди, позивачу була передана в строкове платне користування земельна ділянка несільськогосподарських угідь земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Сиберізької сільської ради, загальною площею 3,7 га, у тому числі 3,7 га - під господарськими будівлями і дворами за рахунок несільськогосподарських угідь земель сільськогосподарського призначення (господарський двір) Сиберізької сільської ради. На вказаній земельній ділянці розміщені об`єкти нерухомого майна: нежитлова будівля «телятник», позначена «А-1», загальною площею 501,8 кв.м., стан будівлі незадовільний.

В подальшому, 06.01.2015 між позивачем та ОСОБА_2 укладений договір дарування, посвідчений Коваленко В.В., приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №47 (а.с. 12-13).

Предмет договору розташований на земельній ділянці площею 3,7000 га, кадастровий номер :07:006:0001, яка надана в оренду на 49 (сорок дев`ять) років, тобто до 24 червня 2058 року на підставі згаданого договору оренди землі.

В період з 2015 року по 2019 рік контролюючими органами було здійснено нарахування позивачу податкових зобов`язань за платежем «Орендна плата з фізичних осіб», а саме:

- податковим повідомленням-рішенням № 10315-17, яке прийняте 05 червня 2015 року Державною податковою інспекцією у Ріпкинському районі Головного управління ДФС у Чернігівській області, в сумі 9 044,06 гривень;

- податковим повідомленням-рішенням №2459-12, яке прийняте 27 червня 2016 року Чернігівською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Чернігівській області в сумі 16 265,82 гривень;

- податковим повідомленням-рішенням №1768-0000, яке прийняте 10 травня 2017 року Головним управлінням ДФС у Чернігівській області в сумі 15 235,65 гривень;

- податковим повідомленням-рішенням №32462-1303-2522, прийняте 02 квітня 2018 року Головним управлінням ДФС у Чернігівській області в сумі 13 249,57 гривень;

- податковим повідомленням-рішенням №-2522, яке прийняте 02 липня 2019 року Головним управлінням ДФС у Чернігівській області в сумі 13 249,57 гривень.

Не погодившись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивач не є власником нежитлового приміщення, яке розташоване на земельній ділянці, за яку відповідачі нарахували позивачу орендну плату, тому з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 у позивача відсутній обов`язок зі сплати орендної плати за зазначену земельну ділянку.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 ПК підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Пунктом 288.2 статті 288 ПК України передбачено, що платником орендної плати є орендар земельної ділянки.

Відповідно до пункту 288.3 статті 288 ПК об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

Статтею 120 Земельного кодексу України встановлено, що в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Відповідно до частини 1 статті 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди припиняється в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.

Згідно з частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що із переходом до іншої особи права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то такої особи переходить і право оренди на цю земельну ділянку не зважаючи на те, що договір оренди цієї земельної ділянки із попереднім власником не було розірвано у добровільному чи судовому порядку.

З таких підстав, у зв`язку з переходом 06.01.2015 права власності на будівлю, яка розташована на спірній земельній ділянці, позивач втратив статус її орендаря та, відповідно, не має обов`язку щодо справляння орендної плати за неї з 2015 року.

Аналогічну позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постановах від 26 листопада 2019 року по справі №2а/0470/3308/12, від 06 вересня 2019 року по справі №802/4131/15-а, від 02 липня 2019 року по справі №819/1365/17 та ін.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування викладених норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні дано спору немає.

Порядок та механізм отримання податковими органами інформації про орендовані земельні ділянки не є підставою для визначення фізичним та юридичним особам обов`язків зі сплати податків та зборів всупереч відповідним нормам матеріального права.

Колегія суддів також підтримує висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для залишення позову без розгляду в частині оскарження податкового повідомлення-рішення за 2015 рік. Так, не зважаючи на пропуск строку оскарження цього рішення, а також обставину того, що це рішення, в силу норм законодавства, вважається врученим позивачу ще у 2015 році, суд апеляційної інстанції все ж вважає поважними причини пропуску строку його оскарження, позаяк фактично примірник цього рішення було отримано позивачем лише у 2019 році, а інформація про те, що позивач знав про його існування до цього часу, учасниками справи не надана.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Замінити відповідача - Головне управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області його правонаступником - Головним управлінням Державної податкової служби у Чернігівській області.

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Єгорова

Суддя І.В. Федотов