Справа № 160/7266/19
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року Справа № 160/7266/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Златіна Станіслава Вікторовича
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Черкаській області про визнання протиправними та скасування наказу, вимоги про сплату боргу та податкового повідомлення-рішення, -
Позивач звернувся з позовом до суду, у якому з урахуванням уточненої позовної заяви від 16.08.2019 року, просить суд визнати протиправними та скасувати:
- наказ № 1057 від 11.06.2018 року «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи підприємця ОСОБА_1 »;
Позовні вимоги обґрунтовані наступним:
- наказ відповідача про призначення перевірки позивача є протиправним, оскільки не містить фактичну підставу для призначення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача;
- відповідач констатувавши в акті перевірки порушення порушені позивачем, не зазначив у відповідних додатках, складених у формі таблиці або відомості щодо кожного порушення;
- позивач на момент винесення оскаржуваних рішень стосовно нарахування грошових зобов`язань вже не був фізичною особою підприємцем, а тому відповідач не в праві був застосовувати для позивача штрафні (фінансові) санкції;
- з фізичними особами: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 позивач мав трудові відносини, які були припинено у встановленому порядку;
- відповідач арифметична невірно вирахував суми, які вказані в оскаржуваних рішеннях стосовно нарахування грошових зобов`язань.
Ухвалою суду від 22.08.2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Відповідач через відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. В ході проведення перевірки відповідачем встановлено використання праці не оформлених належним чином найманих працівників та відповідно не нарахування, неутримання та несплату позивачем відповідних сум податків та зборів до бюджету. Позивач у перевірений період використовував працю 9 осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Позивач не повідомляв відповідача про працевлаштування вказаних вище фізичних осіб.
Ухвалою суду від 18.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Сторони у судове засідання не з`явились, подали клопотання про розгляд справи без їх участі у порядку письмового провадження.
Суд, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, встановив наступне.
З 25.06.2018 року по 05.07.2018 року відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача за період з 01.01.2017 року по 31.03.2018 року з питань правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати ПДФО, військового збору, єдиного соціального внеску з виплаченої найманим особам заробітної плати, у тому числі внаслідок не укладення платником податків трудових договорів за перевірений період.
Згідно висновків акту перевірки позивачем порушено вимоги ПК України повноти і своєчасності сплати ПДФО на суму 62 068,94 грн.; порушено вимоги ПК України через не подання не у повному обсязі відомостей за формою 1-ДФ, що призвело до заниження та/або завищення податкових зобов`язань з ПДФО; не нараховано військовий збір з нарахованих (виплачених) доходів на користь фізичних осіб на суму 4380,51 грн.; не нараховано ЄСВ з нарахованих (виплачених) доходів на користь фізичних осіб у розмірі 60 166,26 грн.; порушено вимоги ст.115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» через виплату заробітної плати ожин раз на місяць; порушення постанови КМУ від 17.06.2015 року № 413 про подання повідомлення про прийняття працівника на роботу.
З акту перевірки судом встановлено, що відповідач прийшов до висновку, що факт виконання 9-ма особами: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , для позивача робіт свідчить про укладення між позивачем та вказаними вище 9-ма особами саме трудових договорів, за якими позивач є роботодавцем та вказані вище 9-ть осіб працівниками, за які роботодавець зобов`язаний як податковий агент нараховувати та виплачувати заробітну плату у розмірі не нижче за мінімальну.
У матеріалах справи містяться копії трудових договорів, які укладено позивачем з 9-ма особами: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Також у матеріалах справи містяться копії договорів цивільно-правового характеру з 6-ма особами: ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .
Одночасно судом на підставі акту перевірки (сторінка 18) встановлено, що позивач своєчасно та у повному обсязі виплачував заробітну плату, сплачував податки і збори стосовно фізичної особи ОСОБА_3 у перевірений відповідачем період. Вказана обставина не заперечується також і позивачем, а тому згідно ч.1 ст. 78 КАС України не підлягають доведенню.
Щодо фізичної особи: ОСОБА_4 , то судом встановлено наступне.
З фізичною особою ОСОБА_4 позивач уклав трудовий договір № 1 від 05.03.2015 року, який розірваний за згодою сторін 31.03.2017 року, що підтверджується копією договору, який міститься у матеріалах справи.
В подальшому між позивачем та ОСОБА_4 укладено трудовий договір № 9 від 17.05.2017 року, який розірваний за згодою сторін 30.06.2017 року, що підтверджується копією договору, який міститься у матеріалах справи, а також наказами позивача від 05.03.2015 року № 1, від 31.03.2017 року № 3, від 17.05.2017 року № 5, від 30.06.2017 року № 5, копією трудової книжки ОСОБА_4 , які містяться у матеріалах справи.
Під час чинності вказаних вище трудових договорів позивачем виплачено ОСОБА_4 заробітну плату у мінімальному розмірі та утримано податки і збори, що підтверджується відомостями, які містяться на сторінці 19 акту перевірки.
Позивачем з ОСОБА_4 не укладалися договори цивільно-правового характеру, що підтверджується поясненнями позивача, які адресовано заступнику начальника ГУ ДФС у Дніпропетровській області Харьковській Т.О., копія яких міститься у матеріалах справи.
Відповідачем не надано суду належних доказів (копій договорів, пояснень ОСОБА_4 тощо) того, що між позивачем та ОСОБА_4 крім вказаних вище двох трудових договорів, які були укладено та розірвано у відповідності до вимог КЗпП України, існували будь-які відносини цивільно-правового характеру.
За вказаних обставин, відповідач прийшов до нічим не обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 у квітні 2017 року, липні-грудні 2017 року та січні-березні 2018 року працювала у позивача. Внаслідок чого безпідставно застосував у вказаний період показник мінімальної заробітної плати та безпідставно нарахував ПДФО, військовий збір та ЄСВ.
Щодо фізичної особи: ОСОБА_10 то судом встановлено наступне.
З фізичною особою ОСОБА_10 позивач уклав трудовий договір № 2 від 22.04.2015 року, який розірваний згідно статті 38 КЗпП України сторін 31.03.2017 року, що підтверджується копією договору, який міститься у матеріалах справи, а також копією наказу позивача № 2 від 22.04.2015 року та копією наказу від 31.03.2017 року № 3, які містяться у матеріалах справи.
Під час чинності вказаного вище трудового договору позивачем виплачено ОСОБА_10 заробітну плату у мінімальному розмірі та утримано податки і збори, що підтверджується відомостями, які містяться на сторінці 19 акту перевірки.
Позивачем з ОСОБА_10 не укладалися договори цивільно-правового характеру, що підтверджується поясненнями позивача, які адресовано заступнику начальника ГУ ДФС у Дніпропетровській області Харьковській Т.О., копія яких міститься у матеріалах справи.
Відповідачем не надано суду належних доказів (копій договорів, пояснень ОСОБА_10 тощо) того, що між позивачем та ОСОБА_10 крім вказаних вище двох трудових договорів, які були укладено та розірвано у відповідності до вимог КЗпП України, існували будь-які відносини цивільно-правового характеру.
За вказаних обставин, відповідач прийшов до нічим не обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_10 у квітні-грудні 2017 року та січні-березні 2018 року працювала у позивача. Внаслідок чого безпідставно застосував у вказаний період показник мінімальної заробітної плати та безпідставно нарахував ПДФО, військовий збір та ЄСВ.
Щодо фізичних осіб: Валах Р.А., ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , то судом встановлено наступне.
Позивачем укладено з ОСОБА_6 трудовий договір № 4 від 05.05.2016 року, який розірвано 30.04.2017 року згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією договору, який міститься у матеріалах справи, а також копією наказу позивача № 1 від 05.05.2016 року та копією наказу від 30.04.2017 року № 4, які містяться у матеріалах справи.
Під час чинності вказаного вище трудового договору позивачем виплачено ОСОБА_6 заробітну плату у мінімальному розмірі та утримано податки і збори, що підтверджується відомостями, які містяться на сторінці 17 акту перевірки.
Після припинення трудових відносин між позивачем та ОСОБА_6 укладено цивільно-правовий договір № 4-01-05 від 01.05.2017 року, у відповідності до умов якого ОСОБА_6 зобов`язався перевезти 4000 тис. тон вантажу за договорами позивача.
Позивачем укладено з ОСОБА_11 трудовий договір № 5 від 20.09.2016 року, який розірвано 31.01.2017 року згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією договору, який міститься у матеріалах справи, а також копією наказу позивача № 3 від 20.09.2016 року та копією наказу від 31.01.2017 року № 2, які містяться у матеріалах справи.
Під час чинності вказаного вище трудового договору позивачем виплачено ОСОБА_11 заробітну плату у мінімальному розмірі та утримано податки і збори, що підтверджується відомостями, які містяться на сторінці 17 акту перевірки.
Після припинення трудових відносин між позивачем та ОСОБА_11 укладено цивільно-правовий договір № 2-01-02 від 01.02.2017 року, у відповідності до умов якого ОСОБА_11 зобов`язався перевезти 4000 тис. тон вантажу за договорами позивача.
Позивачем укладено з ОСОБА_9 трудовий договір № 8 від 24.10.2017 року, який розірвано 24.10.2017 року, тобто у день укладення, згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією договору, який міститься у матеріалах справи, а також копіями заяв ОСОБА_9 від 20.10.2017 року та від 23.10.2017 року, які містяться у матеріалах справи.
Після цього позивачем укладено з ОСОБА_9 трудовий договір № 9 від 01.01.2018 року, який розірвано 15.04.2018 року згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією договору, який міститься у матеріалах справи, а також копіями наказів позивача № 1 від 01.01.2018 року та № 2 від 15.04.2018 року, які містяться у матеріалах справи.
Під час чинності трудового договору № 9 від 01.01.2018 року позивачем виплачено ОСОБА_9 заробітну плату у мінімальному розмірі та утримано податки і збори, що підтверджується відомостями, які містяться на сторінці 21 акту перевірки.
За договором № 8 від 24.10.2017 року нарахування позивачем зроблено не було, оскільки договір не набув чинності, оскільки був розірваний у день його укладення згідно заяв ОСОБА_9 .
Після припинення трудових відносин між позивачем та ОСОБА_9 укладено цивільно-правовий договір № 6-01-11 від 01.02.2017 року, у відповідності до умов якого ОСОБА_9 зобов`язався перевезти 3000 тис. тон вантажу за договорами позивача.
Позивачем укладено з ОСОБА_7 трудовий договір № 6 від 01.02.2017 року, який розірвано 01.02.2017 року, тобто у день укладення, згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією договору, який міститься у матеріалах справи, а також копіями заяв ОСОБА_7 від 25.01.2017 року та від 30.01.2017 року, які містяться у матеріалах справи.
За договором № 6 від 01.02.2017 року нарахування позивачем зроблено не було, оскільки договір не набув чинності, оскільки був розірваний у день його укладення згідно заяв ОСОБА_7 .
Після припинення трудових відносин між позивачем та ОСОБА_7 укладено цивільно-правовий договір № 3-03-02 від 03.02.2017 року, у відповідності до умов якого ОСОБА_7 зобов`язався перевезти 4000 тис. тон вантажу за договорами позивача.
Позивачем укладено з ОСОБА_8 трудовий договір № 7 від 22.05.2017 року, який розірвано 22.05.2017 року, тобто у день укладення, згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією договору, який міститься у матеріалах справи, а також копіями заяв ОСОБА_8 від 15.05.2017 року та від 21.05.2017 року, які містяться у матеріалах справи.
За договором № 7 від 22.05.2017 року нарахування позивачем зроблено не було, оскільки договір не набув чинності, оскільки був розірваний у день його укладення згідно заяв 01.02.2017 року.
Після припинення трудових відносин між позивачем та ОСОБА_8 укладено цивільно-правовий договір № 5-25-05 від 25.05.2017 року, у відповідності до умов якого ОСОБА_7 зобов`язався перевезти 3500 тис. тон вантажу за договорами позивача.
Після припинення трудових відносин між позивачем та ОСОБА_2 укладено цивільно-правовий договір № 1-01-02 від 01.02.2017 року, у відповідності до умов якого ОСОБА_2 перевіз вантаж за договорами позивача.
Однак ОСОБА_2 не виконав зобов`язання за вказаним вище цивільно-правовим договором та не здійснював перевезення вантажів позивача.
Всі цивільно-правові договори визнано відповідачем у акті перевірки саме трудовими договорами та нараховано через це ПДФО, військовий збір та ЄСВ позивачу як податковому агенту - роботодавцю.
Одночасно судом встановлено, за всіма вказаними вище цивільно-правовими договорами позивачем з фізичними особами провадився розрахунок та здійснювалися відрахування податків та зборів, що підтверджується копією звіту форми 1-ДФ позивача за 2 квартал 2018 року, який міститься у матеріалах справи.
За приписами статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За змістом статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).
З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, від 13.06.2019 у справі №815/954/18, від 04.09.2019 у справі №480/4515/18 та від 26.09.2019 у справі № 0440/5828/18.
В той же час взаємовідносини фізичної особи і роботодавця можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 Цивільного кодексу України (далі також - ЦК України).
У відповідності до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.
Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 ЦК України, згідно з якою договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Частинами 1 та 2 статті 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Згідно з частиною 1 статті 839 ЦК України підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.
З огляду на викладене, такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.
В той же час, відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Оскільки Цивільним кодексом України (ст.6) визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, не може бути безумовною підставою для визнання правовідносин трудовими той факт, що укладений між сторонами договір не відповідає всім суттєвим умовам саме договору підряду. При визначенні законності укладеного договору (можливості віднесення до цивільного-правового договору) значення має не його найменування, а зміст угоди, яка повинна відповідати волевиявленню сторін, що в свою чергу повинно досліджуватись судом.
Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
При цьому, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
З огляду на викладене, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Натомість судом під час розгляду справи не встановлено наявності у цивільно-правових угодах, укладених між позивачем фізичними особами, ознак нікчемних правочинів, та не встановлено визнання таких цивільно-правових договорів недійсними у судовому порядку.
Права посадових осіб податкового органу визначені ПК України не передбачують повноваження тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.
З огляду на викладене, умовивід посадових осіб контролюючого органу про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та фізичними особами, що непідтверджений належними та допустимими доказами, не може бути підставою для висновку про допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору.
У межах правовідносин, що є предметом дослідження, спірним є питання укладання саме цивільно-правових договорів.
Встановлення волевиявлення особи, яка фактично виконує роботи, на укладення цивільного-правового або трудового договору має важливе значення для правильного вирішення спору.
У матеріалах справи містяться пояснення осіб: ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які уклали з позивачем цивільно-правові договори, у яких вони вказують на те, що не бажали укладати з позивачем саме трудові договори, оскільки не погоджувалися із графіком роботи підприємства позивача, та бажали на власний розсуд визначати свій графік роботи та розмір винагороди за неї.
Разом із тим суд зауважує, що податкове навантаження пов`язане з нарахуванням обов`язкових платежів до бюджету на заробітну плату або винагороду за цивільно-правовою угодою однакове, а до компетенції органів ДФС України не входить зобов`язання підприємства або фізичної особи укласти трудовий договір, коли між ними фактично існують відносини іншого характеру, або ж визнання існуючого між ними договору недійсним.
Між позивачем та фізичними особами укладалися Акти виконаних робіт згідно з цивільно-правових договорів, копії яких містяться у матеріалах справи.
У договорах зазначено, що виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку.
У пунктах 1.3 всіх цивільно-правових договорів укладених з позивачем, вказано, що позивач зобов`язаний прийняти й оплатити виконані роботи після перевезення фізичними особами вказаної у договорі кількості вантажу позивача.
Розрахунок оплати за зазначеними договорами здійснювався одноразово не пізніше 5-ти днів з дня прийняття позивачем робіт за актом виконаних робіт (п.2.2 всіх цивільно-правових договорів укладених з позивачем).
Відповідно до п. 3.1. розділу 3 договорів «Відповідальність сторін» сторони несуть матеріальну відповідальність за невиконання або неналежне виконання покладених на них зобов`язань згідно з чинним законодавством.
Позивач за фізичних осіб, з якими уклав цивільно-правові договори, сплачував податок на доходи фізичних осіб, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, військовий збір, що підтверджується інформацією, яка надана відповідачем та Головним управлінням ПФ України в Черкаській області, а також копією звіту за формою 1 ДФ позивача за 2 квартал 2018 року.
У цьому випадку цивільно-правові угоди, що укладені між позивачем та вищевказаними фізичними особами не містять ознак трудових договорів, зокрема: обов`язку виконавців бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години, обов`язку дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку; обов`язку підприємства забезпечувати виконавців матеріально-технічною базою; регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу.
У свою чергу, відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів під час інспектування, які б підтверджували що вищезазначені договори, є трудовими договорами.
Чинним законодавством не передбачено обмежень на укладання цивільно-правових договорів у разі якщо відповідні послуги стосуються основної діяльності суб`єкта господарювання.
Зазначення у даних договорах умови, що позивач забезпечує виконавця шляхом надання автомобіля не може свідчити про трудовий характер таких договорів з огляду на встановлені вище умови виконання договорів та порядок здійснення розрахунку за ними. Також вказані договори містять умови щодо оплати результату робіт (перевезення певної кількості вантажу та оплата у фіксованому розмірі за перевезення однієї тони вантажу), а не їх процесу.
Цивільно-правовий характер згаданих договорів у межах спірних правовідносин підтверджує також те, що облік позивачем виплачених вказаним фізичним особам доходів у перевірений відповідачем період здійснювався за ознакою 102 «сума винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору», що підтверджується звітом за формою 1 ДФ за 2 квартал 2018 року, яки1 міститься у матеріалах справи.
Відповідачем під час перевірки не з`ясовано про наявність у фізичних осіб, з якими позивачем укладеного цивільно-правові договори трудових книжок, медичних книжок, не з`ясовано чи було досягнуто згоди між найманими працівниками та позивачем щодо форми трудових відносин (усна чи письмова), а також наявність інших обставин, які згідно вимог чинного законодавства є підставою для укладення трудового договору між працівником та роботодавцем.
Отже, суд під час розгляду справи дійшов до висновку, що цивільно-правові договори між позивачем та фізичними особами укладалися для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання певних результатів праці. У зв`язку з досягненням зазначеної мети взаємовідносини між позивачем та відповідними працівниками припинилися. Укладені угоди не містять обов`язку виконавців бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години, дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку, обов`язку підприємства забезпечувати виконавців матеріально-технічною базою, регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу.
За вказаних обставин висновки відповідача у акті перевірки, що цивільно-правові договори укладені позивачем з фізичними особами, за своїм змістом є саме трудовим договорами зроблено помилково без урахування всіх обставин справи, що є порушенням вимог п.3 ч.2 ст. 2 КАС України.
На підставі викладеного позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
У відповідності до вимог ч.3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Керуючись 139, 241, 243, 244, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Стягнути з Головного управління ДФС у Черкаській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 2901,53 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) С.В. Златін

Рішення не набрало законної сили станом на 24.12.2019 року

Помічник судді Лісна А.М.

Згідно з оригіналом

Помічник судді Лісна А.М.