Справа № 760/22663/16-а
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання дій протиправними, зобов`язати вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання дій протиправними щодо скасування йому та членам його сім`ї довічного права на 50-відсоткову знижку по оплаті житлово-комунальних послуг, а також палива з 01.07.2015 та зобов`язання поновити з 01.07.2015 право на вказану пільгу з моменту її зменшення та позбавлення в цілому; зобов`язання надати йому довідки про існуючу (діючу) пільгу 50-відсоткову знижку по оплаті житлово-комунальних послуг та палива без урахування норм споживання.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 січня 2019 року в задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є пенсіонером органів внутрішніх справ та отримує пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги з 26 листопада 2004 року, як міліціонер на пенсії та користувався цією пільгою по 30 червня 2015 року включно.

З 01 липня 2015 року було призупинено нарахування позивачу пільг в розмірі 50% на плату за користування житлом та комунальними послугами, у зв`язку із змінами внесеними до Закону України «Про міліцію» та прийняттям постанови Кабінетом Міністрів України від 04.06.2015 №389 «Про затвердження Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї», а також у зв`язку з тим, про що позивачем не було підтверджено право на отримання пільги в установленому Законом порядку.

З 07.11.2015 нарахування позивачу зазначеної пільги припинено, у зв`язку з втратою чинності Законом України «Про міліцію» та внесенням змін до Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 04.06.2015 №389.

24.10.2016 ОСОБА_1 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про повернення йому пільг як працівнику міліції, що перебуває на пенсії.

Листом від 04.04.2018 №09-04/1263 відповідач повідомив заявника про те, що з листопада 2015 року управління не веде облік міліціонерів на пенсії у зв`язку з тим, що з 07.11.2015 втратив чинність Закон України «Про міліцію». Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №389 затверджено Порядок надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї. Дія даного Порядку поширилась на Закон України «Про міліцію» в частині надання пільг міліціонерам на пенсії. З 01.07.2015 пільги було призупинено, оскільки позивачем не надано даних про сукупний місячний дохід сім`ї.

Позивач, вважаючи такі дії неправомірними, звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позовних вимог, дійшов до висновку про те, що у відповідача відсутні правові підстави для надання позивачу пільг на оплату житлово-комунальних послуг та палива, оскільки вказані пільги не передбачені чинним законодавством, зокрема, Законом України "Про Національну поліцію".

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 22 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-XII (Закон № 565, в редакції, яка була чинна станом на 21.08.2013), працівникам міліції та членам їх сімей надається 50-процентна знижка по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива, в межах норм, встановлених законодавством.

Згідно з приписами ч. 7 ст. 22 Закону № 565, за працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги за цим Законом, за умови, якщо середньомісячний сукупний доход сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так, п. 12 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014, який набрав чинності 01.04.2014, у статті 22 Закону України «Про міліцію», частину четверту викладено у такій редакції: «Працівникам міліції та членам їх сімей надається 50-відсоткова знижка плати за користування житлом та комунальними послугами, за паливо в межах норм, встановлених законодавством».

Також, ч. ч. 6, 7 Закону № 565 викладено у такій редакції: «За працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги згідно з цим Законом. Пільги, передбачені частинами четвертою, п`ятою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

Надалі, п. 1 розділу I Закону України від 28.12.2014 № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01.01.2015, у Законі України «Про міліцію», ч. 7 ст. 22 викладено у наступній редакції: «Установити, що пільги, передбачені частинами четвертою, п`ятою та шостою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

04.06.2015 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 389, якою затверджено Порядок надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, яка набрала чинності з 01.07.2015.

Відповідно до положень п. 2 вказаного Порядку, його дія поширюється, зокрема, на осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із Законом України «Про міліцію» (у тому числі звільнені із служби за віком, хворобою або вислугою років працівники міліції).

Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї» від 27.01.2016 № 36, яка набрала чинності з 02.02.2016, до пункту 2 зазначеного Порядку було внесено зміни та виключено слова «Про міліцію» (звільнені із служби за віком, хворобою або вислугою років працівники міліції, особи начальницького складу податкової міліції, особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби; діти (до досягнення повноліття) працівників міліції, осіб начальницького складу податкової міліції, рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, загиблих або померлих у зв`язку з виконанням службових обов`язків, непрацездатні члени сімей, які перебували на їх утриманні)» виключено.

02.07.2015 Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII (Закон № 580-VIII), який набрав чинності 07.11.2015.

Тож, з прийняттям Закону № 580-VIII, втратив чинність Закон України «Про міліцію», проте, відповідно до положень абз. 2 п. 15 Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 580-VIII (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей» від 23.12.2015 №900-VIII), передбачено, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Згідно з п. 3 постанови Кабінету Міністрів України «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги» від 29.01.2003 № 117, Міністерство соціальної політики України зобов`язано забезпечити включення до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, інформацію про осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою, у тому числі й відповідно до Закону України «Про міліцію».

З 30.12.2016 постановою Кабінету Міністрів України № 986 від 21.12.2016, у вказаний пункт були внесені зміни, відповідно до яких, Закон України «Про міліцію», виключений з переліку законів, відповідно до яких визначаються особи, які мають право на пільги за соціальною ознакою.

Також, п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 117 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 56 від 08.02.2017), визначено, що установи Міністерства внутрішніх справ зобов`язані передати структурним підрозділам з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад інформацію про осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою, перебувають або перебували на обліку у зазначених органах, закладах і установах.

Пунктом 3 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, визначено, що управління праці та соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, структурні підрозділи з питань праці та соціального захисту населення виконавчих органів міських рад (уповноважені органи) ведуть облік пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки згідно з формою « 1-пільга», в якій використовується індивідуальний ідентифікаційний номер пільговика у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; та вносять до Реєстру відповідні уточнення у разі визнання такими, що втратили чинність, чи зупинення дії законодавчих актів, на підставі яких пільговики отримують пільги.

Отже, враховуючи зазначені норми законодавства, що регулювали спірні правовідносини та внесені у подальшому зміни, колегія суддів зазначає про те, що з 07.11.2015, у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію», втратив чинність Закон України «Про міліцію», внаслідок чого особи, які користувалися пільгами згідно із Законом України «Про міліцію», втратили право на пільги, зокрема, на 50-процентну знижку по оплаті жилої площі та комунальних послуг.

Тож, оскільки пільги по оплаті жилої площі, комунальних послуг, палива в Законі України «Про Національну поліцію» не передбачені, відсутні підстави для поновлення позивачу пільг, на які він мав право і якими користувався відповідно до норм ст. 22 Закону України «Про міліцію».

Варто зазначити, що Закон України «Про Національну поліцію» у своїх положеннях не містить норми, яка передбачає надання колишнім працівників органів внутрішніх справ, членам їхніх сімей пільги на оплату житлово-комунальних послуг, які позивач мав відповідно до попереднього закону, з огляду на що, змінилось правове регулювання спірних правовідносин, а тому, відсутні законні підстави для їх поновлення.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13.10.2019 у справі № 415/5600/16-а, від 25.11.2019 у справі № 463/1046/16-а.

Щодо аргументів про те, що відповідачем не повинні застосовуватися зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав, то такі ,на переконання суду апеляційної інстанції, є безпідставними, оскільки відсутність правового врегулювання не може свідчити про звуження існуючих прав позивача саме з боку відповідача. Так, абз. 3 п. 15 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», згідно з яким право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію», проте, зазначена пільга не відноситься до категорій виплат, а за своїм змістом передбачала часткове звільнення працівників міліції від оплати за отримані послуги. Характеристикою пільги є те, що особа отримує певні блага, фінансові зобов`язання по яких бере на себе держава.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Враховуючи те, що останнім в часі є Закон № 580-VIII, то пріоритетними в даному випадку є положення саме цього Закону.

Аналогічний підхід застосування зазначених норм права висловлений Верховним Судом у постанові від 27.09.2018 у справі № 638/6025/16-а.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що зазначену пільгу встановлено йому довічно, оскільки дія пільги нерозривно пов`язана з дією закону, яким її передбачено та врегульовано механізм реалізації права на неї. У разі втрати законом чинності, дія передбаченої ним пільги також припиняється.

Одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014, Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Відтак, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов до правильного висновку, що відповідач, відмовляючи позивачу у наданні пільги, як пенсіонеру МВС України, у вигляді 50% знижки по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива, діяв на підставі та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Ганечко О.М.

Повний текст постанови виготовлено 23.12.2019.