Справа № 802/639/16-а
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 грудня 2019 року

Київ

справа №802/639/16-а

адміністративне провадження №К/9901/14246/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С.М.,

суддів: Саприкіної І.В., Тацій Л.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділлялатінвест» на постанову Вінницького кружного адміністративного суду від 15.07.2016 (суддя: Воробйова І.А.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15.09.2016 (головуючий суддя: Матохнюк Д.Б, судді: Боровицький О.А., Сапальова Т.В.) у справі № 802/639/16-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділлялатінвест» до Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області про скасування постанови департаменту,

В С Т А Н О В И В:

05.05.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю «Поділлялатінвест» (далі - позивач або ТОВ «Поділлялатінвест») звернулося в суд з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області (далі - відповідач або інспекція), в якому просило скасувати постанову департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області №11/1002-16-596 від 14.04.2016 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що товариство не вчиняло правопорушення у сфері містобудівної діяльності, а інспекцією порушено процедуру проведення перевірки. Водночас стверджує, що позапланова перевірка достовірності інформації, зазначеної в декларації, проведена поза межами тримісячного строку з моменту подання відповідної декларації, та в оскаржуваній постанові відповідач посилається на порушення пункту 16 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2015 № 461, проте така постанова в квітні 2015 року не приймалась.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15.07.2016, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15.09.2016, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що відповідач при проведенні перевірки та прийнятті оскаржуваних рішень діяв в межах та у спосіб, передбачені законодавством України. Також суди зазначили, що встановленими під час перевірки доказами підтверджується невідповідність інформації, зазначеної позивачем, як замовником, у декларації про готовність об`єкта до експлуатації в частині підрядника, а тому відповідач правомірно прийняв оскаржувані рішення.

Щодо посилання позивача на порушення відповідачем граничних строків притягнення позивача до відповідальності, встановлених статтею 250 Господарського Кодексу України (далі - ГК України) , апеляційний суд відступив від правової позиції Верховного Суду України у справі №21-126а14 від 27.05.2014 та зазначив, що накладення штрафу на позивача за правопорушення у сфері містобудівної діяльності не є адміністративно-господарськими санкціями, оскільки відповідач не втручався в адміністративно-господарську діяльність позивача, а лише припиняв вчинене позивачем правопорушення шляхом накладення на нього штрафу, а отже терміни притягнення позивача до відповідальності не збігли.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач направив поштою касаційну скаргу (надійшла на адресу суду 07.10.2016), у якій просив скасувати судові рішення у справі, ухвалити нове рішення про скасування постанови департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Вінницькій області про накладення штрафу за правопорушення в сфері містобудівної діяльності № 11/1002-16-596 від 14.04.2016, стягнути судовий збір.

В касаційній скарзі скаржник зазначає про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач стверджує, що суди не надали належної оцінки тому факту, що в оскаржуваній постанові відповідач посилається на порушення пункту 16 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2015, проте така постанова в квітні 2015 року не приймалась.

Водночас вважає, що товариство не вчиняло правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

Також скаржник зазначив, що судами не було надано жодної оцінки долученої до матеріалів справи постанови старшого слідчого СВ Тиврівського ВП ГУНП у Вінницькій області від 24.12.2015 про закриття кримінального провадження № 0000005 від 07.05.2015 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

З приводу підстав для проведення перевірки позивач наголошував, що лист Управління Служби безпеки України в Вінницькій області від 14.11.2015 не є вимогою правоохоронного органу у розумінні тлумачного словника української мови, оскільки містить посилання на слово «інформуємо». Вважає, що у відповідача були відсутні підстави для призначення та проведення позапланової перевірки позивача.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.10.2016 відкрито касаційне провадження у справі.

15.12.2017 одночасно з початком роботи Верховного Суду набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції згаданого Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01.02.2018 цю справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

В порядку статті 31, пункту 15 Перехідних положень КАС України за результатами повторного автоматизованого розподілу від 10.06.2019 визначений новий склад суду ( головуючий суддя: Чиркін С.М., судді: Саприкіна І.В., Тацій Л.В.).

Ухвалою Верховного Суду від 21.12.2019 справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статті 345 КАС України.

Відповідач правом на подачу відзиву на касаційну скаргу не скористався.

Верховний Суд переглянув оскаржувані судові рішення у межах доводів касаційної скарги, з урахуванням вимог статті 341 КАС України з`ясував повноту фактичних обставин справи, встановлених судами, перевірив правильність застосування норм матеріального і процесуального права та встановив таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судові рішення в цілому відповідають даним вимогам.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 06.04.2016 посадовими особами департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області на підставі листа Управління Служби безпеки України у Вінницькій області від 14.11.2015 проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил ТОВ «Поділлялатінвест» при будівництві - реконструкції майнового комплексу з розширення складу нафтопродуктів по вул. Забужжя,11, в смт. Тиврів, Вінницької області.

За результатами перевірки складено акт від 06.04.2016 № 389-ПП, в якому, серед іншого, зафіксовано порушення вимог статті 39 Закону України від 17.02.2011 №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон №3038-VI) та пункту 16 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №461, а саме, відображено недостовірні відомості у декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ВН 73 від 03.03.2014 (далі - декларація) в частині інформації про генерального підрядника.

Так, в декларації зазначено, що будівельні роботи по об`єкту «Реконструкція майнового комплексу з розширенням складу нафтопродуктів по вул. Забужжя, 11 у смт. Тиврів, Вінницької області» виконує підрядник Приватне підприємство «Фірма «Вінницька якість», відповідальний за виконання будівельних робіт головний інженер Приватного підприємства «Фірма «Вінницька якість» Бондарчук В.І .

В ході проведеної перевірки, з урахуванням інформації, зазначеної у листі від 31.03.2016 №16 відповідачем було встановлено, що по даному об`єкту функції підрядника (генерального підрядника) та роботи ПП «Фірма «Вінницька якість» не виконувало.

На підставі висновків акту перевірки 14.04.2016 відповідачем винесено постанову №11/1002-16-596, якою до позивача застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 124 020 грн.

Дані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд виходить з такого.

Стаття 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону , Закону України від 20.05.1999 №687-XIV «Про архітектурну діяльність» (далі - Закон №687-XIV), Закону України від 14.10.1994 №208/94-ВР «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» (далі - Закон № 208/94-ВР), Порядком здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 № 553 (далі - Порядок 553), Порядком накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1995 №244 (далі - Порядок №244), Порядком № 461.

Норми матеріального права в цій справі суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 10 Закону № 687-XIV для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Частиною 1 статті 41 Закону №3038 передбачено, що державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Процедура здійснення заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт визначена Порядком 553 (в редакції, чинній на час проведення перевірки та прийняття оскаржуваної постанови).

Згідно із пунктом 2 Порядку 553, державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється за дотриманням:

1) вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, проектної документації, будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, технічних умов, інших нормативних документів під час виконання підготовчих і будівельних робіт, архітектурних, інженерно-технічних і конструктивних рішень, застосування будівельної продукції;

2) порядку здійснення авторського і технічного нагляду, ведення загального та (або) спеціальних журналів обліку виконання робіт (далі - загальні та (або) спеціальні журнали), виконавчої документації, складення актів на виконані будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні роботи;

3) інших вимог, установлених законодавством будівельними нормами, правилами та проектною документацією, щодо створення об`єкта будівництва.

Пунктом 5 Порядку 553 передбачено, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом.

Відповідно до пункту 7 Порядку №553 позаплановою перевіркою вважається перевірка, яка не передбачена планом роботи органу державного архітектурно-

Підставами для проведення позапланової перевірки, зокрема, є:

- необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні та декларації про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні та декларації про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів;

- вимога правоохоронних органів про проведення перевірки.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що підставою проведення перевірки став лист управління Служби безпеки України у Вінницькій області (далі - управління СБУ у Вінницькій області) від 14.11.2015, яке відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про службу безпеки України» є державним правоохоронним органом спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України.

В листі від 14.11.15 Управління СБУ у Вінницькій області вказує, що через порушення ТОВ «Поділлялатінвест» законодавства під час спорудження означених об`єктів архітектури, останнім створено передумови до виникнення надзвичайних подій техногенного характеру. У зв`язку із зазначеним інформує Департамент ДАБІ у Вінницькій області, що під час перевірки дотримання містобудівного законодавства у ході будівництва (реконструкції) майнового комплексу з розширення складу нафтопродуктів та ангару у смт. Тиврів, по вул. Забужжя,11, необхідно дослідити, серед інших питань, чи наведені замовником будівництва в деклараціях про початок виконання будівельних робіт та про готовність об`єкта до експлуатації достовірні дані, у тому числі інформація щодо генерального підрядника.

Верховний Суд погоджується з позицією судів попередніх інстанцій, що враховуючи відсутність затвердженої форми вимоги правоохоронного органу, у вищевказаному листі йдеться про необхідність проведення відповідної перевірки, а відсутність самого слова «вимагаю» не змінює суті листа, в якому перелічено ряд питань, що необхідно дослідити.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для проведення відповідачем позапланової перевірки та щодо правомірності дій відповідача.

При оцінці доводів позивача щодо відсутності правопорушень в сфері містобудівної діяльності Верховний Суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 34 Закону №3038-VI замовник має право виконувати будівельні роботи після реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів будівництва, що належать до І - III категорій складності.

Згідно із частиною першою статті 39 Закону №3038-VI прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації, та за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката (частина десята статті 39 Закону №3038-VI, в редакції Закону, чинній на час подання декларації, станом на 16.10.2013).

Вчинення суб`єктами містобудування правопорушень у сфері містобудівної діяльності тягне за собою відповідальність, передбачену Законом № 208/94-ВР та іншими законами України (частина друга статті 1 Закону № 208/94-ВР).

Так, суб`єкти містобудування, які є замовниками будівництва об`єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу, серед іншого, за експлуатацію або використання об`єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об`єкта до експлуатації чи акті готовності об`єкта до експлуатації: об`єктів III категорії складності - у розмірі дев`яноста мінімальних заробітних плат (пункт 6 частини другої статті 2 Закону № 208/94-ВР ) .

Зміст вищенаведених норм свідчить, що за наведення недостовірних даних у декларації про готовність об`єкта до експлуатації чи акті готовності об`єкта до експлуатації замовник несе відповідальність у вигляді штрафу.

Водночас згідно із пунктом 14 Порядку №553 суб`єкт містобудування, щодо якого здійснюється державний архітектурно-будівельний контроль, зобов`язаний допускати посадових осіб інспекції до проведення перевірки за умови дотримання порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, подавати документи, пояснення, довідки, відомості, матеріали з питань, що виникають під час здійснення державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до пункту 22 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466, у разі виявлення органом державного архітектурно-будівельного контролю недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом державного архітектурно-будівельного контролю.

Отже, під виявленням недостовірних даних у зареєстрованій декларації розуміється встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 826/16382/15.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю скасовує реєстрацію декларації шляхом видачі відповідного розпорядчого акта. Запис про реєстрацію декларації з реєстру виключається Держархбудінспекцією не пізніше наступного робочого дня з дня повідомлення органом державного архітектурно-будівельного контролю про таке скасування.

Тобто, саме органи державного архітектурно-будівельного контролю мають право виявляти наявність недостовірних даних наведених у зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом та мають право скасовувати дану декларацію.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, позивачем у декларації зазначено недостовірні дані, що стосуються генпідрядника (підрядника).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач не надав належних та допустимих доказів знищення в установленому порядку документів щодо виконання будівельних робіт саме ПП «Фірма «Вінницька якість». Також неможливо підтвердити чи дійсно серед переліку знищених матеріалів були відповідні документи, що підтверджували б факт виконання цим підрядником певних робіт.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про підтвердження наявними доказами та матеріалами справи, що інформація, яка зазначена позивачем (замовником) у декларації про готовність об`єкта до експлуатації, не була повністю достовірною станом на час реєстрації декларації, а тому відповідач правомірно прийняв оскаржуване рішення.

Верховний Суд не приймає до уваги посилання скаржника на наявність в матеріалах справи постанови старшого слідчого СВ Тиврівського ВП ГУНП у Вінницькій області від 24.12.2015 про закриття кримінального провадження № 0000005 від 07.05.2015, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, оскільки інформація щодо недостовірності даних, внесених до декларації, була отримана з листа ПП «Фірма «Вінницька якість» від 31.03.2016 №16, тобто після прийняття постанови про закриття кримінального провадження.

Водночас постанова слідчого про закриття кримінального провадження не є рішенням в контексті вимог частин 5, 6 статті 78 КАС України, яким встановлені обставини щодо достовірності містобудівної документації.

Також Верховний Суд критично оцінює доводи касаційної скарги щодо недотримання відповідачем строків притягнення ТОВ «Поділлялатінвест» до відповідальності та незастосування судами під час розгляду та вирішення справи положень статті 250 ГК України з огляду на наступне.

Пунктом 11 Порядку 553 визначені права посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю під час здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, серед яких, зокрема підпунктами 2 та 3 пункту 11, визначені права складати протоколи про вчинення правопорушень та акти перевірок, і накладати штрафи у межах повноважень, передбачених законом; видавати обов`язкові для виконання приписи щодо усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, тощо.

Пунктом 12 Порядку 553 посадові особи органу державного архітектурно-будівельного контролю зобов`язані, окрім іншого, у повному обсязі, об`єктивно та неупереджено здійснювати державний архітектурно-будівельний контроль у межах повноважень, передбачених законом.

Пунктами 16, 17 Порядку 553 визначено, що за результатами державного архітектурно-будівельного контролю посадовою особою органу державного архітектурно-будівельного контролю складається акт перевірки відповідно до вимог, установлених цим Порядком. У разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, крім акта перевірки, складається протокол разом з приписом усунення порушення вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил або приписом про зупинення підготовчих та будівельних робіт, які виконуються без повідомлення, реєстрації декларації про початок їх виконання або дозволу на виконання будівельних робіт.

Порядок накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності визначено постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1995 № 244 «Про затвердження Порядку накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» (далі - Порядок № 244).

Так, згідно з пунктом 2 Порядку № 244 (в редакції, чинній на час винесення постанови, станом на 06.10.2015) справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності відповідно до повноважень, визначених статтею 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», розглядаються такими органами державного архітектурно-будівельного контролю, зокрема, Держархбудінспекцією. Накладати штраф від імені органів, визначених в абзацах другому-четвертому пункту 2, мають право, зокрема, головні інспектори будівельного нагляду.

Відповідно до пункту 3 Порядку №244, штрафи накладаються на суб`єктів містобудування - юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (далі - суб`єкти містобудування) за правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

Штраф за правопорушення може бути накладено на суб`єкта містобудування протягом шести місяців з дня виявлення правопорушення, але не пізніше ніж через три роки з дня його вчинення. Днем виявлення правопорушення є день складення акта перевірки відповідного суб`єкта містобудування (п. 6 Порядку №244).

Згідно із частиною другою статті 238 ГК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.

Частинами першою та третьою статті 241 ГК України адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.

Адміністративно-господарський штраф може застосовуватися у визначених законом випадках одночасно з іншими адміністративно-господарськими санкціями, передбаченими статтею 239 цього Кодексу.

Згідно із положеннями статті 250 ГК України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Зі змісту наведених положень ГК України вбачається, що порядок та строки застосування адміністративно-господарських санкцій певних видів, крім ГК України, можуть визначатися й іншими законами. При цьому, до адміністративно-господарських санкцій застосовується строк, визначений статтею 250 ГК України, крім випадків, передбачених законом.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 802/1642/17-а, від 07.08.2018 у справі № 813/2520/17, від 21.03.2019 у справі № 820/351/17, від 24.10.2019 у справі №820/1981/16.

Спеціальним законом, що встановлює відповідальність юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (суб`єктів містобудування) за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, є Закон № 208/94-ВР (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 цього Закону правопорушеннями у сфері містобудівної діяльності є протиправні діяння (дії чи бездіяльність) суб`єктів містобудування - юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених законодавством, будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Вчинення суб`єктами містобудування правопорушень у сфері містобудівної діяльності тягне за собою відповідальність, передбачену цим та іншими законами України.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, що оскаржуваною постановою №11/1002-16-596 від 14.04.2016 на ТОВ «Поділлялатінвест» накладено штраф за правопорушення у сфері містобудування.

За наявних у матеріалах справи доказів, судами попередніх інстанцій також встановлено, що недостовірні відомості в частині інформації про генерального підрядника відображено у декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ВН 73 від 03.03.2014.

З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини, які підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, колегія суддів погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій про те, що до спірних правовідносин, які виникли стосовно застосування штрафних санкцій за правопорушення у сфері містобудування спеціальною нормою, яка визначає строки накладення штрафу, є частина одинадцята статті 2 Закону № 208/94-ВР, згідно якої штраф може бути накладено на суб`єктів містобудування протягом шести місяців з дня виявлення правопорушення, але не пізніш як через три роки з дня його вчинення.

Відтак, оскільки декларацію про готовність об`єкта до експлуатації було подано 03.03.2014, порушення у сфері містобудівної діяльності виявлено під час проведення позапланової перевірки 06.04.2016, а постанова про застосування штрафних санкцій за порушення у сфері містобудівної діяльності винесена 14.04.2016, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про дотримання відповідачем строку застосування адміністративно-господарського штрафу за порушення у сфері містобудівної діяльності.

Щодо решти аргументів позивача, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

За змістом статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в них повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до статті 139 КАС України, оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої та апеляційної інстанцій, судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділлялатінвест» залишити без задоволення.

Постанову Вінницького кружного адміністративного суду від 15.07.2016 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15.09.2016 у справі № 802/639/16а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін

І.В. Саприкіна

Л.В. Тацій