Справа № 460/1741/19
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/11118/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізко І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року у справі за його позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Щербаков В.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 28 серпня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області (далі - ГУ ДКС) щодо невиконання починаючи з 30 жовтня 2018 року постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2012 року у справі № 42230/11/9104, згідно з якою Управління Пенсійного Фонду України в Костопільському районі Рівненської області (далі - УПФ) зобов`язано нараховувати та виплачувати державну та додаткову пенсію на користь позивача відповідно до статтей 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції закону, яка діяла до 01 січня 2008 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням виплачених сум, починаючи з 25 травня 2010 року та зобов`язати відповідача вчинити дії, спрямовані на подальше виконання вказаного судового рішення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року у справі № 460/1741/19, ухваленому у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження, у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у ході розгляду справи було встановлено відсутність бездіяльності з боку ГУ ДКС щодо виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2012 року у справі № 2-а-776/10 у межах наданих йому чинним законодавством України повноважень.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції було оскаржено ОСОБА_1 , який у своїй скарзі просив його скасувати та задовольнити заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що на виконанні у ГУ ДКС з 14 квітня 2016 року перебуває постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2012 року у справі № 42230/11/9104.

Листами № 13-13-11/1101 від 18 квітня 2019 року та № 13-13-10/3268 від 06 червня 2019 року ГУ ДКС повідомив його про те, що ця постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2012 року виконана 30 жовтня 2018 року, що не відповідає дійсності, оскільки зазначене рішення суду є безтерміновим і зобов`язує ПФУ провести перерахунок та виплату йому пенсії на відповідних умовах та у відповідному розмірі з 25 травня 2010 року до його відміни або до смерті стягувана.

Починаючи з 30 жовтня 2018 року вказане чинне судове рішення відповідачем не виконується. Висновок суду першої інстанції щодо необхідності вжиття заходів по виконанню рішення суду органами ПФУ, а не ДКС є помилковим.

Відсутність можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу.

ГУ ДКС апеляційному суду подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому відповідач просить залишити оскаржуване судове рішення без змін, а вимоги апелянта - без задоволення. При цьому з посиланням на приписи Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантуються державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 440 (далі - Порядок № 440) та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845) звертає увагу апеляційного суду на те, що діючи у межах повноважень, визначених чинним законодавством України, ГУ ДКС прийняло та опрацювало постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2012 року у справі 42230/11/9104, а Державна казначейська служба України 30 жовтня 2018 року оплатила погашення заборгованості за вказаним рішенням відповідно до довідки про здійснення нарахування на виконання рішення суду, наданої боржником.

Перерахунок та виплата пенсії не належить до компетенції ГУ ДКС, як органу, який здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, і зазначеним судовим рішенням суд зобов`язав саме УПФ провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 у відповідному розмірі.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, з 14 квітня 2016 року на виконанні ГУ ДКС перебувала постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2012 року у справі № 2-а-776/10, відповідно до якої УПФ було зобов`язано нараховувати та виплачувати державну та додаткову пенсію на користь ОСОБА_1 відповідно до статей 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції закону, яка діяла до 01 січня 2008 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням виплачених сум, починаючи з 25 травня 2010 року.

28 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДКС із заявою, у якій просив перерахувати належні йому кошти на рахунок, відкритий у ПАТ «КБ «Приватбанк».

30 жовтня 2018 року відповідачем здійснено виплату на банківський рахунок позивача кошти у сумі 58338,37 грн.

11 квітня 2019 року та 10 травня 2019 року позивач звертався до відповідача із скаргами щодо невиконання вказаного судового рішення.

Листами від 18 квітня 2019 року за № 13-13-11/1101 та від 06 червня 2019 року за №13-13-10/3268 ОСОБА_1 було повідомлено, що погашення заборгованості за вказаним судовим рішенням здійснено 30 жовтня 2018 року.

Вважаючи, що ГУ ДКС допустила протиправну бездіяльність щодо виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2012 року у справі № 2-а-776/10 починаючи з 30 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи із матеріалів справи та правових позицій учасників справи, висловлених у заявах по суті справи, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що суть даного публічно-правового спору зводиться до перевірки дотримання ГУ ДКС вимог закону щодо виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2012 року у справі № 2-а-776/10, починаючи з 30 жовтня 2018 року.

Приписами статті 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901-VI) передбачено, що цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.

Частиною 1 статті 2 Закону № 4901-VI встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:

державний орган;

державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство);

юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Згідно з частиною 1 статті 3 вказаного Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України (частина 2 статті 3 Закону № 4901-VI).

На виконання приписів Закону № 4901-VI постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 було затверджено Порядок № 845, який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

За приписами пункту 25 Порядку № 845 безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів за його платіжними дорученнями здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку.

У разі наявності у боржника окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів з боржника (виконання рішень суду про стягнення коштів з боржника) здійснюється лише за цією бюджетною програмою. При цьому пункти 24-34 цього Порядку застосовуються лише щодо зазначеної бюджетної програми.

Відповідно до пункту 47 Порядку № 845 безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих:

1) органом Казначейства:

документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником;

інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника;

2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.

Пунктом 48 Порядку № 845 передбачено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.

У разі відсутності таких документів та відомостей, якщо боржником є державні підприємство, установа, організація або юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства, перерахування коштів здійснюється на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Як передбачено пунктом 49 Порядку № 845, у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України.

За правилами підпункту 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання.

Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що аналіз наведених правових норм свідчить про те, що при виконанні рішень суду, за якими боржником є держава, Державна казначейська служба обмежена відповідними бюджетними призначеннями державного органу та коштами, передбаченими програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відтак, для визнання протиправною бездіяльності ГУ ДКС у спірних правовідносинах слід з`ясувати, чи було вжито відповідачем у межах своїх повноважень усіх залежні від нього дії (ухвалило рішення), спрямованих на виплату коштів за судовим рішенням, а також чи були для цього об`єктивні підстави та можливості.

Одночасно слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що аналіз приписів Порядку № 440 дає підстави для висновку, що погашення заборгованості в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, що набрало законної сили та гарантоване державою, боржником за яким є, зокрема, орган Пенсійного фонду щодо пенсійних виплат, здійснюється Казначейством на підставі відповідного рішення та пакету документів, сформованого та переданого до Казначейства органом державної виконавчої служби. У разі, якщо рішенням зобов`язано боржника здійснити нарахування (перерахунок тощо) та/або виплатити кошти, то такий пакет документів повинен містити оригінал документів про здійснення нарахування виплат за рішенням суду.

Тому орган, який здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, наділений лише повноваженнями списувати з державного чи міського бюджетів кошти боржника, які нараховані таким боржником та виключно в межах бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду, що прийняте до 01 січня 2013 року, набрало законної сили та гарантоване державою. При цьому такий орган не наділений повноваженнями щодо зобов`язання боржника здійснити нарахування та виплату у подальшому спірних коштів.

Матеріалами справи підтверджується, що у відповідності до вимог пункту 14 Порядку № 440 УПФ надано довідку про здійснення нарахування на виконання рішення суду від 10 лютого 2016 року № 752/03, відповідно до якої починаючи з 25 травня 2010 року ОСОБА_1 було нараховано 58338,37 грн з урахуванням виплачених сум.

Позивачем не заперечується те, що 30 жовтня 2018 року ГУ ДКС було здійснено виплату на його банківський рахунок вказаних коштів.

Доказів того, що від пенсійного органу або позивача до відповідача на виконання приписів Порядку № 440 надходили відповідні документи про здійснення нарахування на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2012 року у справі № 2-а-776/10, внаслідок у чого у ГУ ДКС виникав би обов`язок здійснення виплат на користь Днйнеки І.І. , матеріали справи не містять.

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується і висновком суду першої інстанції про відсутність факту протиправної бездіяльності зі сторони ГУ ДКС щодо виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2012 року у справі №2-а-776/10 у межах повноважень, наданих йому чинним законодавством України.

Одночасно суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що зазначеним судовим рішенням саме на УПФ покладено обов`язок нараховувати та виплачувати державну та додаткову пенсію на користь позивача починаючи з 25 травня 2010 року, а приписами частини 1 статті 2 Закону № 4901-VI встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація.

Підсумовуючи наведене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2019 року у справі № 460/1741/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко