Справа № 240/9051/19
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/9051/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернова Ганна Валеріївна

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

24 грудня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Охрімчук І.Г. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року (рішення ухвалено у м.Житомирі) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовом, в якому просила:

- визнати неправомірною відмову Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо призначення їй пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 ЗУ "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";

- зобов`язати Житомирське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплачувати з 10.04.2019 їй пенсію за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку на 4 роки відповідно до ст.55 ЗУ "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

В обґрунтування позову зазначала, що має статус потерпілої особи 3-ї категорії, що дає їй право користування пільгами, визначеними Законом України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". З моменту аварії на ЧАЕС і до 31.07.1986 проживала в зоні безумовного (обов`язкового) відселення в смт. Полісся, відтак має право на пенсію зі зниженням пенсійного віку згідно ч.2 ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 4 роки. Проте, Житомирським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області їй неправомірно відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням віку.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії, - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 17.11.1992.

В квітні 2019 року позивач звернулась до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Листом №5841/03.2 від 03.05.2019 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку з тих підстав, що відповідно до поданої архівної довідки Поліської районної державної адміністрації Київської області №01-30/17 від 30.01.2019, позивач проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з 26.04.1986 по 06.08.1986. Зазначений період складає 3 місяці 11 днів, що не відповідає умовам, які зазначені в п.2 статті ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а саме не виконується умова про те, що з моменту аварії на ЧАЕС (26.04.1986) період проживання має складати не менше 2 років станом на 01.01.1993.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду для захисту порушеного права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не набула права на отримання пенсії із застосуванням початкової величини зниження пенсійного віку 4 роки відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" як особа, яка проживала/працювала в зоні безумовного (обов`язкового) відселення.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, яким у позові відмовлено, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України декларовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Згідно статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Приписами частини третьої статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено, що призначення та виплата пенсій, особам які мають право на її отримання із зменшенням пенсійного віку, провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Статтею 55 Закону визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 55 Закону передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи:

- особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років - зменшення віку передбачено на 4 роки* та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років (абзац 4).

*Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Отже, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі абз.4 ч.2 ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні безумовного (обов`язкового) відселення протягом двох років до 01 січня 1993 року.

При цьому, особам, які додатково до зазначеної умови проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 4 роки.

Особам, які не працювали/не проживали в зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року, зменшення пенсійного віку застосовується без початкової величини зменшення пенсійного віку, з розрахунку - 1 рік за кожний рік проживання/роботи, але не більше 9 років.

Згідно наявної в матеріалах справи трудової книжки ОСОБА_1 , її страховий стаж складає понад 15 років.

Як вбачається із архівної довідки, виданої Поліською районною державної адміністрацією Київської області №01-30/17 від 30.01.2019, позивач проживала в смт.Поліське Київської області з 27.04.1985 по 06.08.1986.

У відповідності до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 р. №106 Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи" смт.Поліське Київської області віднесено до зони безумовного (обов`язкового) відселення.

Таким чином, станом на 01.01.1993 позивач з моменту аварії на ЧАЕС (з 26.04.1986) прожила в зоні безумовного (обов`язкового) відселення 3 місяці 11 днів, що не відповідає умовам, визначеним приписами абзацу 4 пункту 2 частини 1 статті 55 "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

При цьому, згідно п.2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 р. №551 (є чинним на даний час) документом, що підтверджує статус осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і надає право користуватися пільгами та компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон), іншими актами законодавства, є посвідчення.

На момент видачі ОСОБА_1 посвідчення потерпілого 3 категорії (17.11.1992) діяв Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 р. №501 (Порядок №501).

Згідно абз.3 п.5 Порядку №501, потерпілим від Чернобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3-ї категорії та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ є відповідне посвідчення. Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу такої особи.

Як слідує з долученої до справи копії посвідчення, ОСОБА_1 є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), серії НОМЕР_1 від 17.11.1992, як громадянка, яка постійно працювала чи працює, або проживала чи проживає у зоні гарантованого добровільного відселення у 1986 році (а.с.12).

Отже, зазначеним посвідченням ОСОБА_1 підтверджено факт її постійного проживання/роботи у 1986 році не у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, а у зоні гарантованого добровільного відселення.

Зазначеної обставини та те, що ОСОБА_1 проживала у зоні безумовного (обов"язкового) відселення з 26.04.1986 року по 06.08.1986 року відповідачем не заперечується (а.с.15-16) проте у відзиві на апеляційну скаргу відповідачем вказано на зазначені розбіжності.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не набула права на отримання пенсії із застосуванням початкової величини зниження пенсійного віку 4 роки відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" як особа, яка проживала/працювала в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, оскільки: посвідчення ОСОБА_1 видано як особі, яка проживала/працювала в зоні гарантованого добровільного відселення; позивач не підтвердила факт проживання/праці у зоні безумовного (обов`язкового) відселення протягом двох років до 01 січня 1993 року.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Постанова суду складена в повному обсязі 24 грудня 2019 року.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Охрімчук І.Г. Смілянець Е. С.