Справа № 1.380.2019.004205
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1.380.2019.004205
У Х В А Л А

з питань залишення позовної заяви без розгляду

19 грудня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Грень Н.М.,

за участі:

секретаря судового засідання Редкевич О.Р.,

представника позивача Ісканін М.С.,

представника відповідача Данилишин С.П.,

представника відповідача Школьна А.В.,

розглянув у підготовчому засіданні у м. Львові клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи Львівська виправна колонія (№48) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошової компенсації, середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації та матеріальної допомоги, -

в с т а н о в и в :

19.08.2019 до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Державної установи Львівська виправна колонія (№48), в якому позивач з урахуванням заяви про збільшення та зменшення позовних вимог просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи Львівська виправна колонія (№ 48) щодо не проведення ОСОБА_1 нарахування та виплати матеріальної допомоги під час служби у 2008, 2009, 2014, та 2015 роках та виплати в день його звільнення грошової компенсації за не отримане речове майно;

- стягнути з Державної установи Львівська виправна колонія (№ 48) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплат грошової компенсації за неотримане речове майно по день фактичного розрахунку за період з 23.11.2017 по 24.10.2019 в сумі 108685,10 грн;

- стягнути з Державної установи Львівська виправна колонія (№48) на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2008, 2009, 2014 роки в сумі 1762,80 грн та за 2015 рік в сумі 1379,82 грн.

Ухвалою судді від 22.08.2019 прийнято позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження у справі.

19.12.2019 представником відповідача подано до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. В обгрунтування клопотання зазначено, що під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення. Тобто днем, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про порушення свого права, а саме виплату грошового забезпечення за неотримане речове майно та виплату матеріальної допомоги, є наступний день після звільнення, тобто 23.11.2017. ОСОБА_1 звернувся до ДУ Львівська виправна колонія (№48) з заявою про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно особистого користування лише у серпні 2018 року. У відповідь на його заяву ДУ Львівська виправна колонія (№48) видала Довідку №285 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна від 27.08.2018 року, яку ОСОБА_1 отримав 04.09.2018, про що свідчить його підпис на вказаному документі. Таким чином, будучи звільненим ще 22.11.2017, він звертається до відповідача з заявою про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно лише через 8 місяців після дати звільнення - дня, коли у нього виникає право на отримання такої компенсації. Окрім того, до суду з позовною заявою про стягнення з ДУ Львівська виправна колонія (№48) грошової компенсації за неотримане речове майно, середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації та матеріальної допомоги, він звертається лише 19.08.2019. Також, відповідач вказав, що посилання представника позивача на те, що ОСОБА_1 звертався зі скаргою до Міністерства юстиції України у квітні 2019 року, не може бути визнано поважною причиною пропуску звернення до адміністративного суду. Таким чином, на думку представника відповідача, позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду.

Представником позивача 09.10.2019 подано до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, у якій зазначено, що після звільнення зі служби, Львівська виправна колонія (№48) не провела кінцевий розрахунок із позивачем, а саме не виплатила грошову компенсацію вартості не отриманого речового майна а також матерільної допомоги. Позивач у грудні 2018 звертався до відповідача із заявою про виплату зазначеної заборгованості, однак відповідач надав довідку, що не була належним чином оформлена. У квітні 2019 позивач звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою щодо бездіяльності відповідача. 01.07.2019 позивач отримав належним чином оформлену довідку про виплату грошової компенсації та 10.07.2019 повторно звернувся до відповідача із заявою про виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно. Оскільки, жодної відповіді від відповідача не надходило, позивач 14.08.2019 звернувся із цим позовом до суду.

У підготовчому засіданні судом поставлено на обговорення клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Представник відповідача подане клопотання підтримав, просив таке задовольнити.

Представник позивача у підготовчому засіданні заперечив щодо поданого клопотання, просив у задоволенні такого відмовити.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи клопотання суд дійшов висновку, що таке не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22.11.2017 ОСОБА_1 звільнений зі служби у Державній установі „Львівська виправна колонія (№ 48) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції на підставі наказу № 83 о/с/ ВП - 17 від 21.11.2017, що підтверджується записом у трудовій книжці.

Удень звільнення позивачеві не було виплачено грошову компенсацію за речове майно особистого користування.

В грудні 2018 позивач звертався до відповідача за виплатою грошової компенсації за неотримане речове майно, яка не була виплачена йому при звільненні.

04.04.2019 позивач звернувся до Міністерства юстиції України із скаргою на дїї (бездіяльність) адміністрації Державної установи „Львівська виправна колонія (№ 48) з проханням вжити відповідні заходи реагування щодо виплати мені грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.

15.05.2019 від Міністерства юстиції України надійшла відповідь № 16913/13148-33-19/16.3.1. від 02.05.2019, відповідно до якої повідомлено, що виплата компенсації може бути проведена лише в межах затверджених асигнувань на 2019 рік, та проінформовано, що обсяги видатків на утримання установ і органів Державної кримінально - виконавчої служби України на 2019 рік, затверджені Законом України «Про державний бюджет на 2019 рік», були розподілені між розпорядниками нижчого рівня в повному обсязі.

01.07.2019 позивач отримав довідку про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна та довідку про доходи та 10.07.2019 повторно звернувся до Відповідача із відповідною заявою про виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Зокрема, згідно приписів вказаної норми в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України Про оплату праці, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України Про оплату праці, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Висновок з приводу правової природи заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 по справі № 910/4518/16, який, у відповідності до вимог ч.5 ст.242 КАС України, підлягає врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права.

У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, на вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника з посади розповсюджується строк звернення до суду, визначений частиною 1 ст. 233 КЗпП України.

За приписами ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Судом встановлено, що позивач отримав належним чином оформлену довідку про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна лише 01.07.2019.

Жодних інших належних доказів ознайомлення позивача із розрахунком заборгованості з виплати компенсації за не отримане речове майно відповідачем суду надано не було.

Отже, початок перебігу строку звернення до суду із даним позовом слід відраховувати з наступного дня після отримання позивачем довідки-розрахунку - 02.07.2019.

Таким чином звернувшись до суду 14.08.2019, позивач не пропустив строк звернення до суду.

Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог відсутні.

Керуючись ст. ст. 121, 248, 250,256 Кодексу адміністративного судочинства України,суд -

у х в а л и в :

У задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення. Заперечення проти ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя Грень Н.М.

Повний текст ухвали складено та підписано 24.12.2019.