Справа № 640/14339/19
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни, третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України, про визнання протиправним та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Людмили Леонтіївни (після зміни предмета позову від 06 серпня 2019 року) про:

- визнання протиправним та скасування наказу № 471/к від 27 червня 2019 року Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. "Про звільнення ОСОБА_1 з посади члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України";

- визнання протиправним та скасування наказу № 61.15/19 від 27 червня 2019 року Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. "Про проведення публічного конкурсу з добору кандидатів для призначення членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України";

- зобов`язання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісову Л.Л . поновити ОСОБА_1 на посаді члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Крім того, позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом:

- зупинення дії наказу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. № 471/к від 27 червня 2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 з посади члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України";

- зупинення дії наказу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. № 61.15/19 від 27 червня 2019 року "Про проведення публічного конкурсу з добору кандидатів для призначення членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України";

- зобов`язання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. опублікувати на офіційному веб-сайті Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повідомлення про зупинення дії названих наказів Уповноваженого Верховної Ради України № 471/к від 27 червня 2019 року та № 61.15/19 від 27 червня 2019 року;

- заборони Конкурсній комісії з добору кандидатів для призначення Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини Денісовою Л.Л. на посаду члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України проводити конкурс, допускати учасників до участі у конкурсі, проводити співбесіди з учасниками конкурсу, рекомендувати учасників конкурсу для призначення членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

- заборони Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини Денісовій Л.Л. призначати учасників конкурсу на посади члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

- заборони Голові та/або виконуючому обов`язки Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України включати до штату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України учасників конкурсу з добору кандидатів для призначення Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини Денісовою Л.Л.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що в оскаржуваному наказі наведено конкретні підстави для його прийняття, а тому він не може вважатися очевидно необгрунтованим, а вказані позивачем доводи є предметом розгляду справи по суті. Наголосив, що забезпечення позову шляхом зупинення дії вказаного наказу фактично призведе до продовження службових відносин між позивачем та 3-ю особою до вирішення справи по суті, що є вирішенням спору наперед і не відповідає меті вжиття заходів забезпечення позову, передбачених ч. 2 ст. 150 КАС України.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким подану останнім заяву про забезпечення позову задовольнити повністю. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що зупинення дії наказу про звільнення є єдиним можливим способом захисту прав позивача на стадії судового провадження, оскільки лише в такий спосіб можна забезпечити відсутність втручання в його повноваження як члена ВККС України. Зазначає, що оскаржуваний наказ відповідача містить взаємовиключні підстави для звільнення, що свідчить про його очевидну протиправність. Звертає увагу на те, що проведення конкурсу з добору кандидатів для призначення членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на момент постановлення ухвали судом першої інстанції було цілком реальним та нагальним.

У відзиві на апеляційну скаргу - просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що заявлені позивачем заходи забезпечення позову є явно непропорційними та неспівмірними з наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів. Наголошує, що посилання позивача на нібито очевидну протиправність оскаржуваного наказу про звільнення нічим не підтвердженні, окрім висновків та суб`єктивного припущення позивача. Зауважує, що у разі прийняття судом рішення по суті справи на користь позивача його буде поновлено на посаді у Вищій кваліфікаційній комісії суддів України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

При цьому, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, процесуальний закон наділяє суд повноваженнями на вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії. Однак, передумовою для вжиття таких заходів з урахуванням положень ч. 2 ст. 151 КАС України є існування та встановлення судом обставин, визначених ч. 2 ст. 150 КАС України.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, апелянт вказує на те, що оскаржуваний наказ про звільнення є очевидно протиправним з огляду на взаємовиключність наведених підстав для його прийняття.

Водночас, на переконання судової колегії, відповідні доводи ОСОБА_1 є за своєю суттю підставами позову, надання оцінки яким повинен здійснювати суд під час розгляду справи по суті.

Посилання позивача на оприлюднені Національним антикорупційним бюро України записи є, на переконання суду апеляційної інстанції, помилковим, оскільки апелянтом не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, за яких вказані записи могли б свідчити про наявність ознак очевидної протиправності наказу наказу № 471/к від 27 червня 2019 року.

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що у справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09 січня 2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Тобто, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Як було зазначено вище, відповідно до ч. 2 ст. 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, передумовою вжиття заходів забезпечення позову є необхідність встановлення судом їх співмірності із заявленими позовними вимогами, а також врахування наслідків вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у разі забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу № 471/к від 27 червня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 , останній виконуватиме повноваження як член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

При цьому, якщо за результатами розгляду справи по суті буде прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, то правомірність рішень Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прийнятих за участі ОСОБА_1 під час дії заходів забезпечення, може бути поставлена під обгрунтований сумнів.

Твердження апелянта про необхідність забезпечення позову шляхом зупинення рішень та дій щодо проведення конкурсу на посаду члена Вищої кваліфікаційної комісії України колегією суддів оцінюється критично, оскільки позивачем не наведено жодних обставин, які б свідчили про очевидність протиправності наказу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л.Л. № 61.15/19 від 27 червня 2019 року "Про проведення публічного конкурсу з добору кандидатів для призначення членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України"

Крім того, доводи ОСОБА_1 про можливість його звернення у подальшому з адміністративним позовом щодо оскарження результатів такого конкурсу, судовою колегією оцінюються критично, оскільки наведене не вказує на існування передумов вважати, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду

У межах визначеної нормативної регламентації спірних правовідносин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що зупинення дії наказів Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Денісової Л .Л. , зобов`язання вчинити дії та заборони Конкурсній комісії з добору кандидатів для призначення Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини Денісовою Л.Л. на посаду члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України вчиняти певні дії, за відсутності об`єктивних та достатніх підстав, зумовить виникнення невиправданого судового втручання у діяльність суб`єкта владних повноважень, що, у свою чергу, йде у розріз з метою інституту забезпечення позову.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про правильність твердження суду першої інстанції щодо необґрунтованості поданої заяви про забезпечення позову у повному обсязі, оскільки, як було встановлено вище, викладеними у ній доводами не підтверджується існування підстав та обставин для вжиття відповідних заходів. У зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко