Справа № 240/10103/19
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/10103/19
Головуючий у 1-й інстанції: Єфіменко О.В.
Суддя-доповідач: Франовська К.С.

24 грудня 2019 року

м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Франовської К.С.
суддів: Совгири Д. І. Кузьменко Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування пункту рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, у якому просив :

- визнати протиправним і скасувати пункт 14 рішення Міністерства оборони України про відмову, як військовослужбовцю за контрактом, у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням вперше при первинному огляді інвалідності ІІІ групи з 04.06.2019, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 12.07.2019 №90;

-зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити, як військовослужбовцю за контрактом одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням вперше при первинному огляді інвалідності ІІІ групи з 04.06.2019 внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2019 року, відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та в Порядку затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, з урахуванням проведених виплат.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги, наводячи норми матеріального права вказує, що він має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІІ групи внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, оскільки група інвалідності йому встановлена вперше.

Вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із спливом двохрічного терміну між встановленням 20% втрати працездатності та встановленням йому ІІІ групи інвалідності не відповідають вимогам п.4 ч.2 ст.16 та ч.1 ст.16-2 Закону №2011-12 та п.6 Порядку №975.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що майор ОСОБА_1 проходить військову службу за контрактом на посадах офіцерського складу у військовій частині НОМЕР_1 Збройних Сил України.

24.08.2014 року під час виконання обов`язків військової служби із захисту Батьківщини, в районі проведення антитерористичній операції в районі населеного пункту Круглик, Лутугінського району, Луганської області, внаслідок мінометного та артилерійського обстрілів з боку незаконних збройних формувань (НЗФ) позивач одержав мінно-вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, про що свідчить довідка №12246 від 16.12.2019 (а.с.17).

Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 03.03.2017 позивачу було встановлено 20% втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, причиною втрати професійної працездатності зазначено: травма, так, пов`язана із захистом Батьківщини. У зв`язку із настанням страхового випадку, позивачу виплачена одноразова грошова допомога в сумі 22400 грн.

14 червня 2019 року Житомирською обласною медико-соціальною комісією №2 за результатами первинного огляду позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності з 04 червня 2019 року, внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини, що підтверджено довідкою МСЕК серія 12 ААБ №548642 від 14.06.2019 (а.с.23).

18.06.2019 ДПСЗН Новоград-Волинської міської ради позивачу встановлений статус інваліда війни ІІІ групи, про що свідчить видане йому посвідчення інваліда війни ІІІ групи серія НОМЕР_2 від 18.06.2019 (а.с.4).

Позивач, з огляду на встановлення йому з 04.06.2019 року ІІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини (виконанням обов`язків військової служби) вважає, що внаслідок встановлення групи інвалідності, набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до п.4 ч.2 ст.16 та ч.1 ст.16-2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

21.06.2019 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності та подав відповідний пакет документів.

Командування військової частини НОМЕР_1 надіслало до Департаменту фінансів Міністерства оборони України лист №3463 від 25.06.2019 з висновком про те, що ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 250 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб (а.с.25).

Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі - комісія МОУ), розглянула подані щодо ОСОБА_1 документи і прийняла рішення від 12.07.2019 року №90, оформлене протоколом, у пункті 14, якого відмовила позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги.

Рішення мотивоване тим, що згідно з абзацом другим пункту 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975, у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється. ОСОБА_1 групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення 20% втрати працездатності. Допомога у зв`язку з встановленням 20% втрати працездатності виплачена в сумі 22400 грн.

Вважаючи відмову у виплаті одноразової грошової допомоги протиправною, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що на час первинного встановлення ступеня втрати працездатності (03.03.2017) діяла правова норма, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком. Суд у висновках зазначив, що з дня первинного встановлення ступеня втрати працездатності (03.03.2017) до дня встановлення ІІІ групи інвалідності ОСОБА_1 (04.06.2019) минуло понад два роки, а тому позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, ніж ним було отримано за страховий випадок, який призвів до 20% встановлення ступеня втрати працездатності.

Апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції невірними, такими, що суперечать нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Згідно з положеннями ст.2 КАС України справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин здійснюється з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Статтею 41 згаданого Закону встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №2011-XII) відповідно до положень ст.1 якого соціальний захист військовослужбовців це, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.3 Закону №2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей "одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 4 ч.2 ст.16 цього Закону передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Приписами ч.4 ст.16-3 Закону №2011-XII встановлено, - якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Положення пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».

Обидві ці норми пункту 4 статті 16-3 Закону (абз. 1 і 2) передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги, дворічним строком.

Ця норма кореспондується з приписами п.8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975),- якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Відповідно до п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-XII дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. При цьому причина інвалідності (ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має.

Частиною 2 п. 3 Порядку № 975 установлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Отже, законодавець визначив, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги.

У даній справі судом встановлено, що 24.08.2014 року під час виконання обов`язків військової служби із захисту Батьківщини, в районі проведення антитерористичної операції в районі населеного пункту Круглик, Лутугінського району, Луганської області, внаслідок мінометного та артилерійського обстрілів з боку незаконних збройних формувань (НЗФ) позивач одержав мінно - вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, про що свідчить довідка №12246 від 16.12.2019 (а.с.17).

Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 03.03.2017 позивачу було визначено 20 % втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби (а.с.22), причиною втрати професійної працездатності вказується: травма, так пов`язана із захистом Батьківщини.

Згідно довідки Житомирської обласної МСЕК №2 серія 12 ААБ №548642 від 14.06.2019 за результатами первинного огляду з 04.06.2019 ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини.

Отже, з 04 червня 2019 року ОСОБА_1 набув право на отримання одноразової грошової допомоги.

Що стосується строкових обмежень, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що законодавець у правових нормах, що регулюють відповідні правовідносини, вказує на первинне (вперше) встановлення групи інвалідності.

Позивачу ОСОБА_1 ІІІ група інвалідності встановлена в п е р ш е, з 04.06.2019 р.

Визначення % втрати працездатності здійснюється МСЕК як із встановленням групи інвалідності, так і без встановлення групи інвалідності.

Інвалідність - соціальна недостатність (дезадаптація) внаслідок обмеження життєдіяльності людини, яка викликана порушенням здоров`я зі стійким розладом функцій організму, що призводить до необхідності соціального захисту і допомоги.

Особа з інвалідністю - це є особа зі с т і й к и м розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, наслідком травм або з уродженими дефектами, що призводить до обмеження життєдіяльності, до необхідності в соціальній допомозі і захисті.

Група інвалідності при наслідках травми чи захворюванні встановлюється залежно від видів порушення функцій організму людини, критеріїв життєдіяльності .

Порушення професійної працездатності - найчастіша причина соціальної недостатності, яка може виникати первинно, коли інші категорії життєдіяльності не порушені, або вторинно на основі обмеження життєдіяльності.

При визначенні ступеня втрати професійної працездатності у відсотках враховується вираженість порушень функцій організму потерпілого, що призводять до обмеження здатності до трудової діяльності та інших категорій життєдіяльності.

Ступінь втрати професійної працездатності потерпілому у відсотках встановлюється безстроково незалежно від віку у випадку анатомічних дефектів, стійких необоротних морфологічних змін та розладу функцій органів і систем організму, неефективності реабілітаційних заходів, несприятливого прогнозу відновлення працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання зі стійким порушенням професійних здібностей.

Вказані поняття (встановлення групи інвалідності та визначення втрати професійної працездатності) є самостійними та не можуть ототожнюватись (інакше кажучи, ознака повторності застосовується суто до кожного поняття окремо, а не в поєднанні).

Саме тому, абз.2 п.4 ст.16-3 Закону № 2011-XII не містить часових обмежень для отримання одноразової грошової допомоги у випадку первинного встановлення групи інвалідності після визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках без встановлення інвалідності.

За таких обставин рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 90 від 12 липня 2019 року та затверджене 15 липня 2019 року в частині (пункту 14), яким майору ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності Ш групи, що настала внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» не можна вважати законним, а відтак останнє підлягає скасуванню.

Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає цій міжнародній нормі.

За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

Відповідно до параграфу 47 рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Корецький та інші проти України» щоб положення національного закону відповідали цим вимогам (бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю), він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується.

Згідно з ч.2 ст.5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки процесуальні засоби відновлення порушеного права мають бути гнучкими та ефективними, враховуючи, що позивачу неправомірно відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, а також те, що відповідачі не наділені повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд, враховуючи положення КАС України та закріплений Порядком №975, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що для належного захисту порушеного права позивача за встановлених обставин слід зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності, внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини, в порядку та розмірі, визначеному Порядком №975.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, з урахуванням наведеного , колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, через що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити .

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою визнати протиправним та скасувати пункт 14 рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого протоколом №90 від 12 липня 2019 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням Медико-соціальною експертною комісією з 04 червня 2019 року Ш групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини.

Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 як військовослужбовцю за контрактом, одноразову грошову допомогу у зв`язку зі встановленням йому МСЕК з 04 червня 2019 року інвалідності ІІІ групи внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01.01.2019, відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, з урахуванням проведених виплат.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Постанова суду складена в повному обсязі 24 грудня 2019 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Совгира Д. І. Кузьменко Л.В.