Справа № 140/1317/19
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/10311/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізко І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

суддя у І інстанції Каленюк Ж.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення 20 серпня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

19 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Волинській області (далі ГУ ДФС) від 07 лютого 2019 року № Ф-7626-55 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 18276,72 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2019 року у справі № 140/1317/19 позов було задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оскільки згідно з даними ЄДР ОСОБА_2 припинив підприємницьку діяльність 23 серпня 2007 року, а запис № 0024967 від 23 січня 2014 року скасований у судовому порядку, то позивач з 23 серпня 2007 року не є платником єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а отже у нього відсутній обов`язок сплачувати єдиний внесок з 01 січня 2017 року. Тому вимога про сплату боргу з єдиного соціального внеску за 2017 - 2018 роки є невиправданим втручанням у майнові права позивача.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ДФС, яке у своїй скарзі просить його скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що неправомірні дії реєстратора жодним чином не мають відношення до оспорюваної вимоги. Оскільки на момент формування такої вимоги позивач мав статус фізичної особи-підприємця, то зобов`язаний сплатити єдиний внесок.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, державним реєстратором Демидівської районної державної адміністрації Рівненської області проведено державну реєстрацію Мельника ОСОБА_3 фізичною особою-підприємцем, про що 18 липня 2006 року в ЄДР зроблено запис за № 0000348.

23 серпня 2007 року було внесено запис № 3000348 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням щодо позивача.

Водночас, є запис від 23 січня 2014 року № 0024967 про включення відомостей про фізичну особу-підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про її державну реєстрацію вважається недійсним.

07 лютого 2019 року ГУ ДФС сформовано позивачу вимогу № Ф-7626-55 про сплату боргу (недоїмки) станом на 31 січня 2019 року за 2017-2018 року у сумі 18276,72 грн відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

Не погодившись з такою вимогою відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваній вимозі та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, регламентовано Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає (далі Закон № 2464-VI).

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзаців другого, сьомого частини 1 статті 5 Закону № 2464-VI взяття як платників єдиного внеску осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників. Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці шостому пункту 1 та пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», за їхньою заявою після проведення передбачених законодавством перевірок платників, звірення розрахунків та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці восьмому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, за їхньою заявою.

Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі Закон № 755-IV).

Частиною 8 статті 4 Закону № 755-IV визначено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Як слідує з матеріалів справи, 23 серпня 2007 року до ЄДР внесено запис за № 3000348 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Разом з тим, 23 січня 2014 року державним реєстратором виконавчого комітету Луцької міської ради до ЄДР внесено запис № 0024967 про включення в ЄДР відомостей про фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 з відміткою про те, що свідоцтво про державну реєстрацію вважається недійсним.

Запис № 0024967 від 23 січня 2014 року позивачем було оскаржено у судовому порядку і рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року у справі № 140/1316/19, яке набрало законної сили 11 липня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано запис в ЄДР № 0024967 від 23 січня 2014 року про включення відомостей відносно ОСОБА_2 як про фізичну особу-підприємця.

Виходячи з наведеного, на думку апеляційного суду, слід погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_2 припинив підприємницьку діяльність 23 серпня 2007 року, а запис № 0024967 від 23 січня 2014 року скасований в судовому порядку, то саме з 23 серпня 2007 року він не є платником єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI, а отже у нього відсутній обов`язок сплачувати єдиний внесок з 01 січня 2017 року.

На переконання апеляційного суду, що адміністративний суд, керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до переконання про підставність позовних вимог ОСОБА_2 та правомірного їх задоволення судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2019 року у справі № 140/1317/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко