Справа № 1240/2008/18
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року справа №1240/2008/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Міронової Г.М., суддів Арабей Т.Г., Ястребової Л.В., секретаря Тішевського В.В., представника відповідача Матусевича Р.М., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2019 р. (у повному обсязі складено 4 жовтня 2019 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області) у справі № 1240/2008/18 (головуючий І інстанції суддя О.В. Ірметова) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції,

В С Т А Н О В И В:

10 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення з відповідача на його користь грошової винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 року по 20.01.2016 року в розмірі 12323, 60 грн. (а.с. 3-5).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2019 року у справі № 1240/2008/18 позов задоволено.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області (ідентифікаційний код 40108845, місцезнаходження: 93406, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, буд. 1) на користь позивача винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року по 20 січня 2016 року в загальній сумі 12323,61 грн (дванадцять тисяч триста двадцять три гривні 61 коп.) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 84-90).

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до п. 5 розділу II Порядку від 02.02.2015 року № 49 військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в антитерористичній операції у разі одночасного дотримання таких вимог:

- залученні до проведення антитерористичної операції;

- перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу антитерористичної операції;

- перебувають у районі проведення антитерористичної операції.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні документи, які свідчать про виконання позивачем завдань керівництва штабу антитерористичної операції позивачем у спірний період.

Довідка ГУНП в Луганській області № А-9675 від 13.09.2017 року та накази першого заступника керівника АТЦ при СБУ від 13.12.2014 року № 98, від 25.06.2015 року № 176, від 17.11.2015 року № 321, від 07.12.2015 року № 341, від 11.09.2017 року № 258дск вказують лише про можливість залучення позивача до проведення антитерористичної операції, а не про участь у заходах, зазначених у п. 1 додатку № 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2015 року № 24, за які передбачено виплату винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції. Докази на підтвердження фактичної участі позивача у проведенні антитерористичної операції у спірний період відсутні.

Посилається на постанову Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі № 805/2527/17-а, від 30.01.2019 року у справі № 805/4523/16-а, від 03.08.2018 року та інш.

Також апелянт зазначає, що посвідчення учасника бойових дій лише підтверджує наявність у особи відповідного статусу, який надається особі з урахуванням змісту Порядку від 20.08.2014 року № 413 у разі залучення особи до проведення антитерористичної операції не менше ніж на 30 кал. днів, але наявність посвідчення учасника бойових дій не може свідчити беззаперечно про фактичну участь позивача у відповідних заходах у спірний період, за яких передбачено виплату вказаної винагороди.

Представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Позивач в судове засідання не прибув. Подав заяву про розгляд справи у його відсутність. У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанцій встановлено, що згідно довідки № А-9675 від 13.09.2017, позивач в період з 22.07.2014 по 30.09.2014, з 01.10.2014 по 07.11.2015 та з 07.11.2015 по 23.08.2017 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Луганської області, на підставі наказів першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 13.12.2014 № 98, від 25.06.2015 №176, від 17.11.2015 № 321, від 07.12.2015 № 341, від 11.09.2017 № 258дск (а.с. 13).

Наказом Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 13.12.2014 № 98 позивач був залучений до сил та засобів, які беруть участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових завдань (а.с. 28-30).

За змістом витягу із наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) (по стройовій частині) від 25.06.2015 № 176 позивач був залучений до сил та засобів, які беруть участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових завдань (а.с. 31-33).

Наказом Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) (по стройовій частині) від 17.11.2015 № 321 позивач був виключений зі складу сил та засобів, які залучаються та беруть участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення (а.с. 34-36).

Відповідно до витягу із наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) (по стройовій частині) від 07.12.2015 № 341 позивач був залучений до сил та засобів, які беруть участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових завдань (а.с. 37-39).

Наказом Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) (по стройовій частині) від 11.09.2017 № 258дск позивач був виключений зі складу сил та засобів, які залучаються та беруть участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення (а.с. 40-42).

Спірним у справі є наявність підстав для нарахування та виплати позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 20.01.2016.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Статтею 13 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) суб`єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному згідно з Положенням, зазначеним у частині другій статті 12 цього Закону.

За рішенням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із керівництвом відповідних суб`єктів боротьби з тероризмом, до широкомасштабних, складних антитерористичних операцій у районі їх проведення залучаються та використовуються сили та засоби (особовий склад та спеціалісти окремих підрозділів, військових частин, зброя, бойова техніка, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України, Збройних Сил України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону, та органів охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, Управління державної охорони України.

Працівники правоохоронних органів, військовослужбовці та інші особи, які залучаються до антитерористичної операції, на час її проведення підпорядковуються керівнику оперативного штабу.

Пунктом 1 Постанови № 24 установлено, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, правоохоронних органів, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у відсотках місячного грошового забезпечення.

Статтею 1 Закону України від 19.06.2003 № 964-IV "Про основи національної безпеки України" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що правоохоронні органи - це органи державної влади, на які Конституцією і законами України покладено здійснення правоохоронних функцій.

За змістом статті 1 Закону № 580-VIII Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Частиною другою статті 2 Закону № 580-VIII установлено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

За унормуванням розділу XI Прикінцеві та перехідніх положення Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

За змістом статті 2 Закону України від 23.12.1993 № 3781-XII "Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів" правоохоронні органи - це органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, органи доходів і зборів, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Враховуючи зазначене, оскільки Національна поліція України є правоохоронним органом, то позивач відповідно до Постанови № 24 входить до переліку осіб, які мають право на винагороду, яка виплачується за безпосередню участь в антитерористичній операції у відсотках місячного грошового забезпечення.

Пунктом 3 Постанови № 24 затверджено розмір винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду згідно з додатком 1, розмір додаткових винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам за виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних згідно з додатком 2.

Наказом Міністерства оборони України від 02.02.2015 № 49 "Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій" затверджено Порядок та умови виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам, механізм підтвердження виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду (далі - Порядок № 49).

Пунктом 4 розділу І Порядку № 49 установлено, що виплата винагород та додаткових винагород здійснюється військовослужбовцям за місцем проходження служби на підставі наказів командирів (начальників) органів військового управління (військових частин, закладів, установ, організацій), керівництва військових формувань та органів державної влади. Командирам (начальникам) військових частин (закладів, установ, організацій) - наказами вищих командирів (начальників, керівників).

Згідно з пунктом 6 розділу 1 Порядку № 49 виплата винагород військовослужбовцям здійснюється за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду, визначених додатком 1 до Постанови № 24.

Пунктами 1, 2, 3 розділу ІІ Порядку № 49 передбачено, що військовослужбовцям (крім резервістів) у період мобілізації (у тому числі часткової) або з моменту введення воєнного стану та до дати завершення демобілізації або закінчення (скасування) воєнного стану, у період проведення АТО за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи АТО, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою виплачується винагорода у розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення.

Розмір винагороди визначається, виходячи з розміру посадового окладу (у тому числі посадового окладу за посадою, до тимчасового виконання обов`язків (завдань) за якою допущено військовослужбовця), окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів місячного грошового забезпечення постійного характеру, премії, та повинен становити не менш як 3000 грн. на місяць. У разі участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду менше одного календарного місяця розмір винагороди визначається пропорційно дням участі, виходячи з її розміру, що становить не менш як 3000 гривень.

Винагорода виплачується за час, обрахований з дня фактичного початку участі військовослужбовців (крім резервістів) у заходах, зазначених у пункті 1 цього розділу, до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів (штабу АТО).

За унормуванням пункту 5 розділу ІІ Порядку № 49 військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в АТО, у разі одночасного дотримання таких умов: залучені до проведення АТО; перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу АТО (крім військовослужбовців військових прокуратур та розвідувальних органів України); перебувають у районі проведення АТО.

Відповідно до витягів із наказів першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей) (по стройовій частині) від 13.12.2014 № 98, від 25.06.2015 №176, від 17.11.2015 № 321, від 07.12.2015 № 341 та від 11.09.2017 № 258дск позивач у період з 22.07.2014 по 30.09.2014, з 01.10.2014 по 07.11.2015 та з 07.11.2015 по 23.08.2017 перебував у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань (а.с. 28-42).

Довідкою від 13.09.2017 № А-9675 Головне управління Національної поліції в Луганській області підтвердило, що позивач дійсно в період з 22.07.2014 по 30.09.2014, з 01.10.2014 по 07.11.2015 та з 07.11.2015 по 23.08.2017 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення Антитерористичної операції на території Луганської області (а.с. 13).

Суд також зважує на той факт, що за рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 22 січня 2016 року № 1/І/ХШ/290 ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій і однією з підстав такого рішення була саме довідка про безпосередню участь в антитерористичній операції від 20.10.2015 № ВДЗ/11689/А (а.с. 8, 11).

Зазначеним спростовуються твердження апелянта, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження безпосередньої участі позивача у проведенні антитерористичної операції, за яку Постановою № 24 встановлено виплату грошової винагороди.

При цьому суд вважає, що такі накази Антитерористичного Центру при Службі безпеки України, як докази безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції, не потребують додаткового підтвердження іншими доказами.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27 вересня 2017 року № місцезнаходженням Головного управління Національної поліції в Луганській області є м. Сєвєродонецьк Луганської області.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком. Відповідно до додатку в розділі Луганська область пункт Міста обласного значення номер 13, зокрема, зазначено м. Сєвєродонецьк (Сєвєродонецька міська рада).

Аналізуючи зазначене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відомості, викладені в зазначених наказах Антитерористичного центру при Службі безпеки України, чітко вказують на те, що позивач залучався та брав безпосередню участь в АТО на території Луганської області в період з 07.11.2015 по 20.01.2016, що надає йому право на отримання винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції.

Також, позивачу видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 04.04.2016 року (а.с. 8).

Пунктом 19 частини першої статті 6 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що позивач вважається таким, що безпосередньо брав участь в АТО у зв`язку із наявністю сукупності умов, визначених у пункті 5 розділу ІІ Порядку № 49.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 812/1327/17, постановою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 812/1512/17.

Частиною 5 ст. 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі № 805/2527/17-а, від 30.01.2019 року у справі № 805/4523/16-а, від 03.08.2018 року та інші рішення щодо спірного питання, то суд апеляційної інстанції зазначає, що правова позиція Верховного Суду не є сталою, рішення, на які посилається суд, прийняті пізніше.

Отже, позивачу відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період 07.11.2015 по 20.01.2016.

Відповідно довідки № 2728/111/19-2018 від 20.07.2018 позивач у період з 07.11.2015 по 20.01.2016 за обліками УКЗ ГУНП в Луганській області на лікарняному та у відпустках не перебував (а.с. 45).

Згідно довідки № 716/111/22-2018 від 19.07.2018 та довідки від 14.05.2018 № 535/111/22-2018 про нараховане та виплачене грошове забезпечення по видам доходу за період з листопада 2015 по січень 2016 у межах спірних правовідносин позивачу за період з 04.02.2016 по 10.10.2016 не нараховано та не виплачено винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції 12323,61 грн:

- за листопад 2015 року - 4032,00 грн;

- за грудень 2015 року - 5040,00 грн;

- січень 2016 року - 5040,00 грн: з 01.01.2016 по 20.01.2016 - 3251,61 грн (5040,00 грн / 31 день х 20 дні фактичної участі = 3251,61 грн) (а.с. 9, 57).

Отже, позивачеві з вини відповідача неправомірно не нараховано та не виплачено винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період 07.11.2015 по 20.01.2016, загальна сума якої становить 12323,61 грн., як вірно зазначено судом першої інстанції, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Приписи частини першої статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 № 3477-IV зазначають, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При розгляді справи Кечко проти України (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 Бурдов проти Росії).

Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. І відповідачем не доведено, що у спірних правовідносинах він діяв у межах повноважень визначених законом.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2019 р. - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2019 р. у справі № 1240/2008/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

Л.В.Ястребова