Справа № 280/2496/19
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 грудня 2019 року м. Дніпросправа № 280/2496/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Малиш Н.І., Олефіренко Н.А.,

секретар судового засідання Лащенко Р.В.

за участі представника відповідача Маменко К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.09.2019 р. (суддя Сацький Р.В., повне судове рішення складено 10.09.2019 р.) в справі № 280/2496/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області (далі - УДМС) про визнання протиправним та скасування рішення № 2301/03 від 07.02.2018 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , зобов`язання видати посвідку на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 .

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05.09.2019 р. позов задоволено, визнано протиправним та скасоване рішення №2301/03 Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області від 07.02.2018 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , зобов`язано Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області видати посвідку на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права. Апелянт вказує на підтвердження в ході перевірки належності позивача до громадянства України відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України». Застосування судом першої інстанції до цих правовідносин статті 8 цього Закону вважає необґрунтованим, оскільки ця норма регламентує набуття громадянства України. Належність позивача до громадянства України підтверджено довідкою Генерального консульства України в Ростові-на-Дону від 11.11.2016 р. № 6115/19-530-4154/зг-246. Враховуючи факт належності позивача до громадянства України, відсутні підстави для подачі позивачем заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідно є обґрунтованим скасування дозволу на імміграцію. Крім того, вважає, що позивач, отримавши паспорт громадянина Російської Федерації, не припинала громадянства України, в правовідносинах з Україною вона визнається лише громадянином України. При цьому апелянт вказує, що оскільки позивачем приховано її належність до громадянства України, вважається, що дозвіл на імміграцію видано на підставі свідомо неправдивих відомостей, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» є підставою для скасування дозволу на імміграцію.

Також вважає, що зобов`язавши відповідача видати посвідку на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства позивачу, суд першої інстанції втрутився у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач та її представник до судового засідання не з`явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи з підстав відсутності позивача на території України. При цьому представником позивача не обґрунтовано причина неявки саме представника позивача до судового засідання.

Враховуючи, що судом не визнавалась явка позивача та її представника до судового засідання обов`язковою, а також не зазначення представником позивача, який має повноваження на представлення інтересів позивача в Третьому апеляційному адміністративному суді відповідно до ордеру № 1002720, копія якого додана до відзиву на апеляційну скаргу, його причин неявки до судового засідання, суд визнав за можливе здійснити апеляційний перегляд справи за відсутності позивача та її представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.02.2018 р. УДМС в Запорізькій області винесено рішення № 2301/03 про скасування дозволу на імміграцію в Україну щодо громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 . В зазначеному рішенні вказані підстави для скасування дозволу на імміграцію, а саме п. 1 та 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Позивач з 29.04.1987 по 29.08.1995 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з паспортом зразка 1974 року.

Зважаючи на відсутність доказів видачі позивачу будь-якого з документів, що підтверджують громадянство України та перелік яких міститься в ст. 5 Закону України «Про громадянство», відсутність доказів стосовно того, що громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 подавала заяви про набуття громадянства України та отримувала документ, який би підтверджував її належність до громадянства України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач є іноземцем та була іноземцем на момент подачі заяви про надання дозволу на імміграцію.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність скасування дозволу на імміграцію.

Суд визнає такий висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації, яка документована паспортом громадянина Російської Федерації НОМЕР_1 , орган видачі - ФМС 26002, від 29.09.2015 р., строком дії до 29.09.2025 р.

Судом встановлено, що 30.09.2008 р. ВГІРФО УМВС України в Запорізькій області громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 видано посвідку на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства серії ЗП № НОМЕР_2 (а.с. 51). ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1 .

Зазначена посвідка видана на підставі висновку про розгляд заяви громадянки Росії щодо надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання (а.с. 53).

По досягненню 45-річного віку ОСОБА_1 звернулась до Хортицького РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області з питання обміну посвідки на постійне проживання.

Висновком, затвердженим начальником Хортицького РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області 16.12.2017 р., встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» в редакції 2001 р. як така, що в період з 29.04.1987 р. по 29.08.1995 р. була зареєстрована та проживала у місті Запоріжжі, була документована паспортом колишнього СРСР зразка 1974 року (а.с. 54).

Висновком за результатами розгляду матеріалів справи громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну, затвердженим начальником УДМС 07.02.2018 р., визнано доцільним скасувати повністю рішення відділу ГІРФО ГУ МВС України в Запорізькій області від 27.09.2008 р., про надання дозволу на імміграцію громадянці України (Російської Федерації) ОСОБА_1 на підставі пунктів 1 та 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії ЗП № НОМЕР_2 від 30.09.2008 р. (а.с. 56-57).

Рішенням УДМС № 2301/03- від 07.02.2018 р., яке видано громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , скасовано дозвіл на імміграцію в України, виданий 27.09.2008 р., на підставі пункту 1 та 6 частини1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» (а.с. 55).

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 р. № 2491-III (далі - Закон № 2491-ІІІ), відповідно до статті 1 якого імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 12 Закону № 2491-ІІІ визначені підстави для скасування дозволу на імміграцію та встановлено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

У випадку, що розглядається, підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію відповідачем зазначено пункти 1 та 6 частини 1 статті 12 Закону № 2491-ІІІ, тобто з`ясування, що дозвіл надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, а також в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому за позицією відповідача дозвіл на імміграцію позивачу скасовано у зв`язку із з`ясуванням, що позивач є громадянином України, оскільки станом 24 серпня 1991 року ОСОБА_1 була зареєстрована на території України, а дозвіл в 2008 році надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, які на думку відповідача, полягають у неповідомленні позивачем факту наявності у неї громадянства України.

Не є спірним питанням, що позивач з 29.04.1987 р. по 29.08.1995 р. проживала та була зареєстрована у м. Запоріжжі, документована паспортом громадянина СРСР зразка 1974 року.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначає Закон України «Про громадянство України» від 18.01.2001 р. № 2235-ІІІ (далі - Закон № 2235-ІІІ).

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону № 2235-ІІІ встановлено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Статтею 5 Закону № 2235-ІІІ визначено перелік документів, що підтверджують громадянство України, якими є: 1) паспорт громадянина України; 3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4) тимчасове посвідчення громадянина України; 6) дипломатичний паспорт; 7) службовий паспорт; 8) посвідчення особи моряка; 9) посвідчення члена екіпажу; 10) посвідчення особи на повернення в Україну.

Відповідно до статті 6 Закону № 2235-ІІІ громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Статтею 8 Закону № 2235-ІІІ визначено підстави набуття громадянства України за територіальним походженням, за приписами якої особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Таким чином, пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону № 2235-ІІІ встановлено загальні умови належності до громадянства України громадян колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Проте, зважаючи на приведене у статті 1 визначення поняття «громадянин України» як особи, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що підставою вважати особу громадянином України буде виключно факт набуття такою особо громадянства України відповідно до статті 8 цього Закону.

Судом не встановлено факту подання позивачем заяви про набуття громадянства України, позивач не має документу, який підтверджує громадянство України.

З урахуванням цих обставин, а також факту наявності у позивача громадянства Російської Федерації, суд визнає необґрунтованим скасування відповідачем дозволу на імміграцію через те, що позивач є громадянином України, тому не потребує дозволу на імміграцію.

Також суд визнає необґрунтованою таку підставу для скасування дозволу на імміграцію як надання такого дозволу в 2008 році на підставі свідомо неправдивих відомостей, які на думку відповідача, полягають у неповідомленні позивачем факту наявності у неї громадянства України, оскільки позивач як в 2008 році, так й в теперішній час вважає себе громадянином Російської Федерації.

Суд визнає обґрунтованим зазначення судом першої інстанції про те, що навіть якщо дозвіл на імміграцію був наданий помилково або внаслідок зловживання службовими особами своїми повноваженнями, позивач не повинна нести тягар негативних наслідків у вигляді скасування дозволу на імміграцію.

Доводи апелянта щодо правомірності рішення спростовані приведеними вище висновками суду.

Стосовно доводів апелянта про те, що зобов`язавши відповідача видати посвідку на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства позивачу, суд першої інстанції втрутився у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, суд зазначає наступне.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не мають втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Зважаючи на скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію, відповідач зобов`язаний вчинити дії щодо видачі посвідки на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства, оскільки іншого належного способу захисту порушеного права не існує.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.09.2019 р. в справі № 280/2496/19 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.09.2019 р. в справі № 280/2496/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття 23.12.2019 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.12.2019 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя Н.І. Малиш

суддя Н.А. Олефіренко