Справа № 640/8505/19
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8505/19 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Аверкова В.В. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Ганечко О.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІРМА ШВИДКО" до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма Швидко» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12 грудня 2018 року № та №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року позов задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС від 12 грудня 2018 року № за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з орендної плати з юридичних осіб, визначеної пунктом 287.3 статті 287, на підставі ст. 126 Податкового кодексу України за затримку на 70, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 43, 40 календарних днів грошового зобов`язання у сумі 245 737,75 грн. позивача зобов`язано сплатити штраф у розмірі 20% у сумі 49 147,55 грн.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС від 12 грудня 2018 року № за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з орендної плати з юридичних осіб, визначеної пунктом 287.3 статті 287, на підставі ст. 126 Податкового кодексу України за затримку на 30, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 19, 18, 17, 17 календарних днів грошового зобов`язання у сумі 832 098,80 грн. позивача зобов`язано сплатити штраф у розмірі 10% у сумі 83 209,88 грн.

Зазначені податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі акта перевірки від 08 серпня 2018 року №5872/26-15-12-12-12.

Рішенням ДФС України від 21 лютого 2019 року №8607/6/99-99-11-06-01-25 за результатами розгляду скарги на податкові повідомлення-рішення від 12 грудня 2018 року № та № скаргу залишено без задоволення, а зазначені податкові повідомлення-рішення - без змін.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, прийшов до висновку про протиправність нарахування податковим органом штрафу за порушення термінів сплати узгоджених сум грошових зобов`язань з орендної плати та, як наслідок, наявність підстав для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Імперативними приписами пп. 16.1.4 п. 16.4 ст. 16 ПК України передбачено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно п. п. 14.1.156, 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк); податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

У відповідності з абз. 1 та абз. 4 п. 57.1 ст. 57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 14.1.39 ст 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до п. 31.1 ст. 31 ПК України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.

За приписами пунктів 36.1, 36.2 ст. 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором.

Пунктами 38.1 ст. 38 ПК України передбачено, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Відповідно до підпункту 20.1.19 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи наділені, зокрема, правом застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

Пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Отже, як передбачено у пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України, підставою для застосування штрафних санкцій є не сплата платником податків узгодженої суми грошового зобов`язання протягом строків, визначених цим Кодексом.

Як вбачається зі спірних податкових повідомлень-рішень, позивачем порушено граничні строки сплати узгоджених грошових зобов`язань із затримкою 70, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 43, 40 календарних днів грошового зобов`язання у сумі 245 737,75 грн., на 30, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 19, 18, 17, 17 календарних днів грошового зобов`язання у сумі 832 098,80 грн., наслідком чого є застосування до нього штрафних санкцій у розмірі 10% та 20%.

Позивачем зазначено, що ТОВ «Фірма Швидко» мало сплатити орендну плату за землю за лютий 2016 року у сумі 115 000,00 грн. на підставі податкової декларації до 30 березня 2016 року, у зв`язку з чим ним сформовано та подано через систему «Клієнт-банк» до ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» платіжне доручення №295 від 16 березня 2016 року на суму 115 000,00 грн. з призначенням платежу «орендна плата за лютий 2016 року».

Листом від 16 березня 2016 року ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» повідомив позивача про неможливість виконання зазначеного платіжного доручення у зв`язку з недостатністю коштів на його кореспондентському рахунку; 17 березня 2016 року у ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» введено тимчасову адміністрацію; позивачем відкрито поточний рахунок у ПАТ «Діамантбанк» та платіжним дорученням №3 від 29 березня 2016 року на суму 1840,00 грн. здійснено доплату орендної плати за лютий 2016 року.

При цьому, з розрахунків штрафних санкцій вбачається, що відповідачем застосовувались штрафні санкції, починаючи з податкового розрахунку земельного податку від 15 лютого 2017 року №.

Крім того, як свідчать матеріали справи, позивачем подано до суду позовну заяву до ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 01.04.2016 №14220-16, визнання протиправним та скасування рішення від 21.04.2016 №3605/10/26-56-17-25, зобов`язання відповідача внести до зворотного боку інтегрованої картки ТОВ "Фірма Швидко" відомості по сплаті зобов`язання з орендної плати за землю юридичних осіб (код бюджетної 18010600) у розмірі 114995,86 грн.

Суд першої інстанції правомірно з дотриманням ч.4 ст. 78 КАС України послався на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2018 у справі №826/7124/16, що набрало законної сили, яким обов`язано внести ТУ ДФС у м. Києві (правонаступник ДПІ у Подільському районі) до інтегрованої картки ТОВ «Фірма Швидко» інформацію про сплату зобов`язання з орендної плати за землю юридичних осіб (код бюджетної класифікації 18010600) за лютий 2016 року в розмірі 114995,86 грн. відповідно до платіжного доручення від 16.03.2016 №295).

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Колегія суддів, проаналізувавши викладене, враховуючи, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/7124/16 встановлено, що ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві не враховано платіжне доручення від 16.03.2016 №295 про сплату 115000,00 грн. орендної плати за землю за лютий 2016 року, що, в свою чергу, створює ситуацію, за якої кошти позивача, що зараховуються до бюджету з призначенням платежу - орендна плата за землю, наростаючим підсумком зараховуються на погашення зобов`язань позивача з вказаного податку, з урахуванням чого в платника постійно виникає недоїмка зі сплати вказаного податку, приходить до висновку, що відповідачем неправомірно нараховано ТОВ «Фірма Швидко» штрафні санкції у розмірі 10 та 20% порушено граничні строки сплати узгоджених грошових зобов`язань із затримкою 70, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 61, 43, 40 календарних днів грошового зобов`язання у сумі 245 737,75 грн., на 30, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 28, 19, 18, 17, 17 календарних днів грошового зобов`язання у сумі 832 098,80 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Ганечко О.М.

Степанюка А.Г.

Повний текст постанови виготовлено 23.12.2019.