Справа № 815/1209/18
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 грудня 2019 року

Київ

справа №815/1209/18

адміністративне провадження №К/9901/13447/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Желєзного І.В. та Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 815/1209/18

за позовом ОСОБА_1

до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Груєвої Олександри Валеріївни,

треті особи Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2

про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

за касаційною скаргою адвоката Доніної Людмили Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року (у складі судді Іванова Е.А.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року (у складі колегії суддів Димерлія О.О., Кравченка К.В., Єщенка О.В.),

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Груєвої Олександри Валеріївни (далі також - відповідач, нотаріус), треті особи: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі також - третя особа, ПАТ КБ «ПриватБанк»), ОСОБА_2 (далі також - третя особа 2, ОСОБА_2 ), в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Груєвої О. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32481072 від 22 листопада 2016 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18 листопада 2016 року внесено записи про право власності Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк": за номером 17557642 - на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа 278,4 кв.м, житлова площа 65,6 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 10; за номером 17557891 - на земельну ділянку площею 0, 100 га, кадастровий номер - :04:001:0061, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 10.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що договори іпотеки не є підставою, що підтверджує виникнення перехід або припинення права власності на нерухоме майно.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року, закрито провадження у справі на підставі частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у цій справі, спірні правовідносини виникли між фізичною та юридичною особами у зв`язку з невиконанням умов цивільно-правових договорів (кредитного договору та іпотечного договору), стосуються правомірності набуття права власності КБ «Приватбанк» на житловий будинок АДРЕСА_3 , а тому впливають на майнові права позивача як іпотекодавця, який правомірність такого набуття ставить під сумнів. Цей спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, адвокат Доніна Людмила Анатоліївна в інтересах ОСОБА_1 звернулася із касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційні скарги подана 08 травня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 815/1209/18, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року справу передано на розгляд до Великої Палати Верховного Суду, оскільки учасник справи оскаржує рішення судів попередніх інстанцій з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2019 року справу повернуто до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду у відповідній колегії.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у провадженні Біляївського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа № 496/2558/17 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» в особі філії «Южне головне регіональне управління» Приватбанку, третя особа - ОСОБА_1 про захист прав споживача, у якій він просить визнати недійсними споживчий договір кредиту № OD 55GA від 04 червня 2008 року, договір поруки від 12 січня 2015 року, договір іпотеки від 05 червня 2008 року, договір про внесення змін № 1 від 19 січня 2015 року до договору іпотеки та виключити з Державного реєстру іпотек певні відомості.

Як вбачається з матеріалів реєстраційних справ № 10 та № 10 підставою для прийняття приватним нотаріусом оскаржуваних рішень були договір іпотеки від 05 червня 2008 року укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 за яким остання виступила «Іпотекодавцем» (майновим поручителем) за громадянина ОСОБА_2 («Позичальника») та передала в іпотеку банку житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_3 та земельну ділянку кадастровий номер :04:001:0061 площею 0,1 Га, що знаходяться в АДРЕСА_3, в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором № OD 55GA від 04 червня 2008 року.

Через невиконання Позичальником ОСОБА_2 зобов`язань перед банком за кредитним договором № OD 55GA від 04 червня 2008 року КБ "Приватбанк" 18 листопада 2016 року звернувся до приватного нотаріуса із заявами про реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_3 та земельну ділянку кадастровий номер :04:001:0061 площею 0,1 Га, що знаходяться в АДРЕСА_3 на підставі вказаного іпотечного договору.

За результатами розгляду поданих банком документів приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Груєва О.В. 22 листопада 2016 року прийняла рішення № 32481072 про державну реєстрацію право власності Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк": за номером 17557642 - на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа 278,4 кв.м, житлова площа 65,6 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 10; за номером 17557891 - на земельну ділянку площею 0,100 га, кадастровий номер - :04:001:0061, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 10.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що дослідженню у цій справі підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії приватного нотаріуса, як державного реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень. Таким чином, правовідносини у даній справі мають бути розглянуті за правилами адміністративного судочинства.

07 жовтня 2019 від ПАТ КБ «ПриватБанк» надійшли письмові пояснення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що даний спір випливає з договірних відносин, відтак не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства і має вирішуватися за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Від інших учасників справи відзиву на касаційну скаргу не надходило, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду апеляційної інстанції у касаційному порядку.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, в якій зазначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року та постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року відповідають, а вимоги касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 КАС України).

У цій справі спірні правовідносини виникли стосовно правомірності рішень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Груєвої О. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі яких було внесено записи про право власності Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк": за номером 17557642 - на житловий будинок, з господарськими будівлями; за номером 17557891 - на земельну ділянку площею 0, 100 га.

Разом з тим, з висловлених позивачем у ході розгляду справи доводів вбачається, що основним мотивом звернення до суду стало порушення права власності позивача на спірні об`єкти, зумовлене, як вона вважає, неправильним виконанням договору іпотеки.

Відносини, пов`язані з виконанням договору іпотеки, регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та Законом України "Про іпотеку".

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені наявністю майнових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно (власником якого є ОСОБА_1 ), в результаті укладеного договору іпотеки від 05 червня 2008 року, згідно з яким вказана юридична особа є іпотекодержателем основним кредитним договором, який укладений з ОСОБА_2 .

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що спір про правомірність рішення державного реєстратора, на підставі якого було внесено реєстраційний запис про право власності Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

За таких обставин, спір у цій справі не може вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.

Як убачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 у зв`язку з невиконанням договірних зобов`язань і реалізацією прав іпотекодержателя на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку.

Крім того, судом встановлено, що на цей час у провадженні Біляївського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа № 496/2558/17 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» в особі філії «Южне головне регіональне управління» Приватбанку, третя особа - ОСОБА_1 про захист прав споживача, у якій він просить визнати недійсними споживчий договір кредиту № OD 55GA від 04 червня 2008 року, договір поруки від 12 січня 2015 року, договір іпотеки від 05 червня 2008 року, договір про внесення змін № 1 від 19 січня 2015 року до договору іпотеки та виключити з Державного реєстру іпотек певні відомості.

Також, постановою Одеського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року у справі № 496/2558/17, скасовано ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 21 березня 2018 року про задоволення заяви представника третьої особи ОСОБА_3 про забезпечення позову.

Відповідно до статті 1 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно статті 1 ГК України господарські відносини виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час подання позову) господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів.

Відповідно до частин першої та другої статті 20 ГК України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що цей спір має вирішуватися в порядку господарського судочинства.

Важливо, що на момент розгляду цієї справи в судах першої та апеляційної інстанції, Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 14 квітня 2009 року у справі № 21-367во09, від 14 червня 2016 року у справі № 826/4858/15, вже була висловлена правова позиція стосовно непоширення юрисдикції адміністративних судів на спори, що виникають з подібних правовідносин, а саме правовідносин стосовно державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 826/9928/15, від 13 червня 2018 року у справі № 803/1125/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 817/2398/15, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 03 квітня 2019 року у справі № 823/94/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 824/472/17-а.

Крім того, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 815/1209/18 зазначено, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи (між позивачем та третьою особою) у зв`язку з невиконанням договірних зобов`язань і реалізацією прав іпотекодержателя на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку, а отже, існує спір про право, що унеможливлює розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вже було висловлено правову позицію з питань юрисдикції таких спорів, зокрема, у постановах від 17 квітня 2018 року (справа № 815/6956/15), від 29 травня 2018 року (справа № 826/19487/14), від 03 квітня 2019 року (справа № 823/94/18) та від 24 квітня 2019 року (справа № 824/472/17-а).

Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від цієї правової позиції.

Таким чином, сформована відповідно до статей 37, 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 346 КАС України практика Великої Палати Верховного Суду (постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду, що забезпечує, зокрема, здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права) стосовно обов`язку касаційного суду, встановивши порушення судами правил юрисдикції адміністративних судів, закривати провадження у справі незалежно від доводів касаційної скарги, має вже сталий характер.

Метою розгляду однакової категорії справ у межах судів однієї юрисдикції є, серед іншого, забезпечення єдності судової практики.

Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) у виходить з того, що принцип правової визначеності (legal certainty) має важливе значення для довіри до судової системи і верховенства права; правова визначеність також сприяє розвитку та економічного прогресу; необхідно, щоб суди, особливо вищі суди, створювали механізми для запобігання конфліктам та забезпечення узгодженості їхньої судової практики (Доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 "Про верховенство права" (Venice Commission: the Rule of Law), що була прийнята на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року на основі зауважень її членів ОСОБА_8 (Нідерланди), ОСОБА_7 (Швейцарія), ОСОБА_6 (Сполучене Королівство ), ОСОБА_5 (Фінляндія); п. 44-50).

Колегія суддів також враховує, що у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Згідно з висновками Конституційного Суду України, що сформовані у рішенні від 09 вересня 2010 року № 19-рп/2010, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.

В Україні систему судів утворено згідно з положеннями статей 6, 124, 125 Конституції України із застосуванням принципу спеціалізації з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини у відповідних правовідносинах.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (частина перша статті 5); суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частини перша статті 18). Головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура. Процесуальними кодексами України встановлено неоднакову процедуру судового провадження щодо різних правовідносин.

На підставі положень Конституції України про судову спеціалізацію (частина перша статті 125) і про гарантування кожному права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55) в Україні утворено окрему систему судів адміністративної юрисдикції. Захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень визначено як безпосереднє завдання адміністративного судочинства (частина перша статті 2 КАС України). Адміністративне судочинство як спеціалізований вид судової діяльності стало тим конституційно і законодавчо закріпленим механізмом, що збільшив можливості людини для здійснення права на судовий захист від протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Системний аналіз вказаних норм Конституції та законів України дає підстави стверджувати, що розмежування юрисдикційних повноважень у межах спеціалізації судів підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене "право на суд" разом із правом на доступ до суду складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" ("Golder v. the United Kingdom"), заява № 4451/70, п. 36). Проте ці права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність вказаних прав (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Станєв проти Болгарії" ("Stanev v. Bulgaria"), заява № 36760/06, п. 230).

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення у справі "Доббертен проти Франції" зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 13089/87).

Суд також враховує позицію ЄСПЛ, висловлену в справі «Омельченко проти України» (заява № 45965/08) про визнання заяви, яка стосувалася розмежування юрисдикцій між адміністративним та цивільними судами, неприйнятною у зв`язку з відсутністю порушення права заявника на доступ до суду; Суд нагадав, що згідно з його прецедентною практикою, п. 1 ст. 6 Конвенції закріплює «право на суд», в якому право на доступ до суду (тобто право на звернення до національних судів) становить лише один з його аспектів; для того щоб право на доступ було ефективним, особа повинна мати чітку, практичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (Bellet v. France, № 23805/94 п. 36, «Церква села Сосулівка проти України» № 37878/02 п. 50; Суд зазначає, що заявники мали можливість порушити провадження в національних судах, а суди ухвалити рішення, виходячи із суті їхніх позовів, незважаючи на початкову затримку, викликану питаннями щодо відповідної юрисдикції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, правовий статус учасників справи, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в них повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду попередньої інстанції, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 345, 349, 350, 355, 356, 359, пунктом 4 Перехідних положень КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу адвоката Доніної Людмили Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року та постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

Н.В. Коваленко