Справа № 140/2513/19
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/11551/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.

при секретарі судового засідання: Гнатик А.З.

за участі представника позивача: Чикаринда О.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року (ухвала винесена о 16:20 год. у м. Луцьку судом у складі головуючого судді Денисюка Р.СР.С.) у справі № 140/2513/19 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчиого комітету Луцької міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Виконавчиого комітету Луцької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення від 11.04.2012 № 242-1 в частині пункту 42 Додатку № 1 з приводу проведення капітального ремонту вулиці Застав`я в м. Луцьку та зобов`язання відповідача постановити рішення про припинення використання земельної ділянки по вул. Застав`я в межах прибережно-захисної смуги річки Омелянівка з проїздом до вул. Боровиковського в м. Луцьку автомобільним транспортом по земельних ділянках, які передані у користування багатодітній сім`ї ОСОБА_2 .

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Виконавчиого комітету Луцької міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

Вказану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_1 , у апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти рішення про направлення справи для продовження судового розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що початок перебігу строку на оскарження нормативно-правового акту органу місцевого самоврядування починається з часу його оприлюднення у місцевій пресі, однак відповідачем доказів щодо вказаних обставин суду не надано.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив встановлений частиною другою статтею 122 КАС строк звернення до суду, наведені ним причини пропуску даного строку є неповажними, а також не встановлено інших підстав для поновлення цього строку.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Згідно з частини другої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Строки звернення до адміністративного суду встановлені статтею 122 КАС України, частиною першою якої передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини другої цієї статті, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Початок перебігу строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Тобто, при визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч.3 ст.123 КАС України).

Як видно із матеріалів справи, у 2018 році на розгляді у Волинському окружному адміністративному суді перебувала справа № 803/899/18 за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради про зобов`язання вчинити дії по дотриманню законності щодо самовільно влаштованої вулиці Застав`я в прибережній зоні річки Омелянівка та ліквідувати самовільно влаштований проїзд з вулиці Застав`я на вулицю Боровиковського в місті Луцьку шляхом припинення його використання.

При розгляді зазначеної справи відповідачем подано відзив на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 22.06.2018. Одним із додатків, до нього є рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 242-1 від 11.04.2012, яке є предметом даного судового розгляду (а.с.64-66).

Із наявної в матеріалах справи розписки позивача від 03.07.2018 та заяви про ознайомлення з матеріалами справи № 803/899/18 від 23.07.2018 вбачається, що ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами справи та отримав відзив та інші матеріали даної справи, які він просив (а.с.61-63).

Разом з тим, 02.08.2018 ОСОБА_1 подавав до суду відповідь на відзив, в якій і посилався на рішення Луцької міської ради № 242-1 від 11.04.2012.

Крім того, як правильно встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, ще одним підтвердженням обізнаності із вказаним рішенням свідчить долучена копія журналу судового засідання від 02.08.2018 у справі № 803/899/18, в якому ОСОБА_1 був присутній, з якого видно, що суд зобов`язував представника відповідача подати належним чином завірену копію вказаного рішення за клопотанням позивача.

Відтак вказане свідчить про те, що позивачу ще в липні 2018 року було відомо про рішення Луцької міської ради № 242-1 від 11.04.2012 та останній не був позбавлений можливості своєчасно звернутись із відповідним позовом до суду за захистом своїх прав. Тому строк звернення до суду з вимогою про визнання незаконним та скасування рішення від 11.04.2012 № 242-1 в частині пункту 42 Додатку № 1 з приводу проведення капітального ремонту вулиці Застав`я в м. Луцьку розпочався в липні 2018 року і закінчився в січня 2019 року.

Однак останній звернувся до суду лише 16.08.2019, про що свідчить відбиток штемпеля вхідної кореспонденції Волинського окружного адміністративного суду.

Отже, встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач знав про порушення своїх прав, свобод та інтересів та мав можливість вжити своєчасних заходів щодо їх захисту в межах встановленого КАС України строку звернення до адміністративного суду, але не скористався такою можливістю.

Доводи апелянта про те, що оспорюване рішення за своєю правовою природою є нормативно-правовим актом, який можна оскаржити протягом всього часу його чинності, колегія суддів вважає помилковими з огляду на наступне.

Пунктом 18 ч.1 ст.4 КАС України визначено, що нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Згідно дефініції наведеної у пункті 19 цієї статті, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийнятий) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Конституційний Суд України у рішення від 16.04.2009 року № 7-рп/2009, проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульованіКонституцією Українита іншими законами України, дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Отже, аналізуючи поняття нормативно-правового та індивідуального актів, визначення яких містяться у КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що оспорюване рішення не можна вважати нормативно-правовим актом, оскільки таке не містить ознак довгострокового та неодноразового застосування, його дія вичерпується його виконанням, що вказує на наявність ознак індивідуального акту.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що у даній справі не можуть бути застосовані положення ст.264 КАС України.

Згідно п.8 ч.1 ст.240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Суд неодноразово зазначав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за цивільним позовом (див. рішення у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1975 року (пп. 35-36). Однак це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання такого права стосовно неповнолітніх та психічно хворих осіб (рішення у справі «Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v.) від 22 жовтня 1996 року, пп. 51-52; і у справі «Толстой Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, пп. 62-67).

Таким чином, практика Суду також свідчить про необхідність врахування законодавчо встановлених національним законодавством обмежень щодо строків звернення до суду.

Позивач мав усі правові підстави для вчасного звернення до суду з відповідним позовом у розумні строки, будь-яких перешкод для реалізації такого права матеріали справи не містять, як і підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 312, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року про залишення позову без розгляду у справі №140/2513/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

На Постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді С. М. Кузьмич
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 26.12.2019р.