Справа № 127/5397/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 грудня 2019 року

Київ

справа №127/5397/16-а

адміністративне провадження №К/9901/1705/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу №127/5397/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці

про визнання дій щодо відмови у призначенні пенсії неправомірними та зобов`язання до вчинення дій,

за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці

на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2016 року (постановлену у складі головуючого судді Овсюк Є.М.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 3 серпня 2016 року (постановлену у складі колегії: головуючого судді Загороднюка А.Г., суддів Драчук Т.О., Полотнянка Ю.П.),

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

17 березня 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниця про визнання дій щодо відмови у призначенні пенсії неправомірними та зобов`язання до вчинення дій.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 3 серпня 2016 року, позов задоволено. Визнано неправомірною відмову управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 , яка викладена в листі відповідача від 25 лютого 2016 року № 18/с-2. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці призначити щомісячне довічне грошове утримання судді Апеляційного суду Вінницької області у відставці ОСОБА_1 , на підставі Закону України «Про судоустрій та статус судді» в розмірі 90 відсотків заробітку працюючого судді, починаючи з 18 листопада 2015 року.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована тим що з 1 червня 2015 року не здійснюється ні призначення, ані перерахунок пенсії відповідно до спеціального законодавства, а саме законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, оскільки норми, які регулюють питання пенсійного забезпечення тієї категорії осіб, на яких поширюється дія цих законів, скасовані. Таким чином, позивачем у адміністративному позові не доведено його право на призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Позиція інших учасників справи

Від позивача відзиву або заперечень на касаційну скаргу відповідача не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду справи.

Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі №127/5397/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Суддя-доповідач ухвалою від 20 грудня 2019 року прийняв до провадження адміністративну справу №127/5397/16-а та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 21 грудня 2019 року.

При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що ОСОБА_1 починаючи з вересня 1984 року обіймала посаду судді в Ленінському районному суді м. Вінниці, а з грудня 1992 року апеляційного суду Вінницької області.

18 лютого 2014 року позивач подала заяву про відставку в зв`язку з досягненням 65-річного віку, яка разом з доданими документами була направлена апеляційним судом Вінницької області за №205/2-02/2014 від 19 лютого 2014 року на адресу Вищої ради юстиції.

12 листопада 2015 року постановою Верховною Радою України її було звільнено з посади, на підставі якої, в подальшому, видано наказ апеляційного суду Вінницької області №112/2-07к від 17 листопада 2015 року.

11 лютого 2016 року позивач звернулась до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниця з заявою про призначення їй довічного грошового утримання у зв`язку з прийняттям Верховною Радою України її відставки.

Проте, листом №18/с-2 від 25 лютого 2015 року управлінням позивачу було відмовлено у призначенні та виплаті довічного грошового утримання, при цьому відповідач посилався на Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року.

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернулась до суду з даним позовом.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка висновків судів попередніх інстанції доводів учасників справи

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2016 року та ухвала Вінницького апеляційного адміністративного суду від 3 серпня 2016 року відповідають, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Норми матеріального права в цій справі суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI (в редакції, яка була чинною на час звернення із заявою про відставку; далі - Закон №2453-VI) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Згідно зі статтею 138 Закону № 2453-VI судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV, виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-XII "Про державну службу" (далі - Закон № 3723-XII), або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення віку, встановленого першим реченням цієї частини, право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

60 років - які народилися по 31 грудня 1952 року;

60 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1953 року по 31 грудня 1953 року;

61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону № 3723-XII.

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

Отже, за змістом зазначених норм, судді, який вийшов у відставку, після досягнення певного пенсійного віку виплачується пенсія на умовах, передбачених Законом № 3723-XII, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. Суддя у відставці, який не досяг пенсійного віку отримує щомісячне довічне грошове утримання.

Відповідно до частини першої статті 141 Закону № 2453-VI (у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд"; далі - Закон № 192-VIII) судді, який вийшов у відставку, виплачується щомісячне довічне грошове утримання або пенсія за його вибором.

Відтак, реалізація права на отримання щомісячного довічного грошового утримання безпосередньо пов`язується зі статусом судді у відставці, який законодавець пов`язав або з досягненням певного віку або з наявністю не менш ніж 20 років стажу судді.

У справі, яка розглядається суди встановили, що станом на 17 листопада 2015 року у позивача стаж роботи судді, який дає право на відставку, становить 31 рік 1 місяць 29 днів. При цьому суди встановили, що 23 квітня 2014 року позивач досягла 65 років

Водночас, як свідчать матеріали справи та вірно було встановлено судами попередніх інстанцій, відмовляючи позивачу в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, пенсійний орган посилався на пункт 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VІІІ (далі - Закон №213-VІІІ), відповідно до якого встановлено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону № 2453-VI.

Проте, згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Верховний Суд у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 712/10074/15-а (2а/712/436/15) висловив правову позицію, згідно з якою, оскільки право на відставку незалежно від досягнення пенсійного віку, у суддів виникає з моменту набуття ними 20 річного суддівського стажу, то одночасно з цим правом в них виникає право на довічне грошове утримання судді у відставці.

У цьому рішенні Верховний Суд також зазначив, що у суддів, які до 1 червня 2015 року мали стаж роботи суддею не менше 20 років, виникло право на отримання щомісячного грошового утримання судді, незалежно від ухвалення Закону № 213-VІІІ, відповідні положення якого згодом були визнані неконституційними (рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016).

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що з прийняттям вищезазначеного Закону № 213-VIII та у зв`язку з неприйняттям до 1 червня 2015 року закону щодо спеціальних пенсій, не скасовано положення статті 141 Закону № 2453-VI в редакції Закону № 192-VIII, частиною другою якої передбачено щомісячне довічне грошове утримання для судді у відставці.

У зв`язку з зазначеним, при розгляді заяви позивача про призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідач повинен був керуватися положеннями вищезазначеної статті, оскільки вона не втратила чинності в частині права судді на відставку та призначення їй щомісячного довічного грошового утримання.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 серпня 2019 року у справі №712/3187/16-а.

Відтак, оскільки позивач, маючи право на відставку, звернулася у встановленому законом порядку з відповідною заявою 18 лютого 2014 року, вона мала всі законні підстави на отримання щомісячного довічного грошового утримання, призначення якого не ставиться в залежність від своєчасності розгляду заяви про відставку компетентними органами, тому висновки судів попередніх інстанцій ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про визнання дій щодо відмови у призначенні пенсії неправомірними та зобов`язання до вчинення дій.

Доводи касаційної скарги не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки судів першої та апеляційної інстанції, та є аналогічними доводам викладеним в запереченнях на позовну заяву та доводам апеляційної скарги. Проте, таким доводам, з огляду на вищенаведені висновки, судами попередніх інстанцій надано належну оцінку з дотриманням норм матеріального права.

Крім того, як убачається з касаційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі фактично зводяться до необхідності нової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку, суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами статі 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У відповідності до частини першої статті 350 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржених судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці залишити без задоволення.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 3 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

Н.В. Коваленко