Справа № 1.380.2019.002699
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/11066/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів :

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.,

при секретарі судового засідання: Галаз Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року (суддя Сасевич О.М.,) у справі № 1.380.2019.002699 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання неправомірними дій, визнання нечинною вимоги про сплату боргу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Львівській області та просила визнати неправомірними дії Головного управління ДФС у Львівській області щодо нарахування ФОП ОСОБА_1 19194,78 грн. суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017-2018 роки в інформаційній системі органів ДФС України; визнати нечинною (скасувати) вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 року №Ф-6918-53.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 року №Ф-6918-53. У задоволенні позовної вимоги про визнання неправомірними дії Головного управління ДФС у Львівській області щодо нарахування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 19194,78 грн. суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017-2018 роки в інформаційній системі органів ДФС України відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду його оскаржив відповідач Головне управління ДФС у Львівській області подавши до Восьмого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, та посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправною та скасовання вимоги Головного управління ДФС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 року №Ф-6918-53та прийняти нове рішення про відмову в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Вказує, що жодних підстав звільнення ОСОБА_1 від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування немає. Зазначає, що фізичні особи- підприємці в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування і одночасно є найманими працівниками не звільняються від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Також вказує, що позивачка мала статус фізичної особи-підприємця до 28.01.2019р., що підтверджується записом в Єдиному державному реєстрі про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача відповідно до вимог ч.8 ст.4 Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», відтак і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Позивач у запереченні на апеляційну скаргу не погоджується з доводами апелянта, вважає їх необґрунтованими, а оскаржуване рішення законним та просить залишити його без змін.

Представник апелянта в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладені в апеляційній скарзі та просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Позивач в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу в межах наведених доводів, заперечення на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 була 30.08.2002 року за №185 узята на облік як платник податків в ДПІ у Сокальському районі, що засвідчується довідкою від 02.07.2008 року №203.

Крім того, як засвідчується довідками від 28.01.2019 року №2, від 28.01.2019 року №8, ОСОБА_1 з 25.06.2010 року є штатним працівником ТОВ «Епіцентр К» (вул.Городоцька, 302, м.Львів, гіпермаркет «Епіцентр К») на посаді продавця непродовольчих товарів.

09.11.2018 року ГУ ДФС у Львівській області було прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2018 року №Ф-6918-53.

Вимогою повідомлено ОСОБА_1 про те, що станом на 31.10.2018 року за даними інформаційної системи органу доходів і зборів в неї наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 15 819,54 грн. У зв`язку з чим, контролюючий орган, на підставі ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», вимагає від позивача сплатити відповідну заборгованість із єдиного внеску.

Разом з тим, позивач не погодилася з таким рішенням (вимогою) суб`єкта владних повноважень і звернулася до ДФС України зі скаргою від 30.01.2019 року, яка була не задоволена (рішення від 04.03.2019 року №10466/6/99-99-11-05-02-25), до ГУ ДФС у Львівській області зі скаргою від 25.03.2019 року, яка була не задоволена (відповідь від 22.04.2019 року №22182/10/53.10-06), до ДФС України зі скаргою від 25.03.2019 року, яка була не задоволена (рішення від 25.04.2019 року №19627/6/99-99-11-05-02-25).

Не погоджуючись з вимогою про сплату боргу, позивач звернулась в суд з даним позовом.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що оскаржена вимога є незаконною, оскільки відсутні докази правомірності формування даних в інформаційній системі органу доходів і зборів, перевірка не проводилась, а відтак податковий орган не вправі самостійно визначити позивачу суму єдиного внеску.

Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (із змінами та доповненнями) (далі - Закон ).

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (п.2 ч.1 ст.1 Закону ).

Платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені з урахуванням норм законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством чи за цивільно-правовими договорами (п. 1 ч.1 ст. 4 Закону).

Базою нарахування єдиного внеску для зазначених платників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються положеннями Закону про оплату праці, та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший п. 1 частини першої ст. 7 Закону про ЄСВ).

Також платниками єдиного внеску, як зазначено у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, незалежно від того, чи є такі особи найманими працівниками.

Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників (абз. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування).

Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку (абз. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування).

Єдиний внесок для фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом про ЄСВ. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 3 ч. 1 ст. 7 цього Закону).

За змістом ст. 9 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, платники єдиного внеску, зазначені у п.п. 4, 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. (п. 8 ст. 9 Закону)

Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок (п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону ).

В силу ч. 4 ст. 25 Закону, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Системний аналіз наведених вище норм свідчить про те, що зареєстровані в установленому чинним законодавством порядку фізичні особи-підприємці є платниками єдиного внеску незалежно від того, на якій системі оподаткування перебувають. Разом із тим розмір єдиного внеску залежить від розміру отриманого підприємцем доходу (прибутку) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу. Законодавцем передбачено обов`язок платника єдиного внеску сплатити єдиний внесок навіть при умові неотримання ним доходу (прибутку) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу. Але в будь-якому разі передбачено, що сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України № 2464-VI нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів, визначено Інструкцією Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція № 449).

Так, положеннями п. 1 Розділу VI Інструкції №449 визначено, що до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції (абз. 2 п. 2 Розділу VI Інструкції №449).

Відповідно до п. 3 Розділу VI Інструкції №449, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається) платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Отже, згаданою вище Інструкцією передбачено можливість формування вимоги про сплату боргу, в тому числі й на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, що спростовує висновок суду першої інстанції щодо неможливості визначення контролюючим органомрозміру єдиного внеску.

Матеріалами справи підтверджено, що статус ФОП ОСОБА_1 мала в період з 23.08.2002 по 25.01.2019. В даному ж випадку, оскаржувана вимога від 07.02.2019 року №Ф-6918-53 сформована та направлена позивачу з огляду на те, що у неї була наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відповідно до положень ч. 4 п. 1 Розділу ІІ Інструкції №449, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Разом із тим, такої підстави звільнення від сплати єдиного внеску як робота найманим працівником законодавством не передбачена, а жодних доказів існування обставин, визначених ч. 4 п. 1 Розділу ІІ Інструкції №449 позивачем не надано і судам не встановлено.

Згідно з ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, через що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в позові.

Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року у справі № 1.380.2019.002699 скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга
Повне судове рішення складено 24.12.2019р.