Справа № 576/2314/19
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 р. Справа № 576/2314/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Любчич Л.В.

суддів: Калиновського В.А. , Спаскіна О.А.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

представників позивача Паливода І.Є., Буханіста Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні та в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Глухівського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27.11.2019 (суддя Сапон О.В., вулиця Києво-Московська, 30, Глухів, Сумська область, 41400, повний текст складено 27.11.19) по справі № 576/2314/19

за позовом Глухівського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

до Громадянина Узбекистану ОСОБА_1

про примусове видворення за межі України та його затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства з метою забезпечення примусового видворення,

ВСТАНОВИВ:

Глухівський міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Громадянина Узбекистану ОСОБА_1 (далі - відповідач, ОСОБА_1 ), в якому просив суд примусово видворити за межі території України громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і затримати його строком на шість місяців з метою забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27.11.2019 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що 26.03.2019 працівниками Глухівського ВП ГУ НП в Сумській обл. виявлено громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , який незаконно перебуває на території України з 30.05.2014. у с. Перемога Глухівського району Сумської області. Зі слів відповідача складено довідку про особу, форма якої встановлена Додатком 2 до Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення ДМС України, затвердженої наказом МВС України від 28.08.2013 № 825 (далі - Інструкція № 825). 26.03.2019 відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу 1700 грн. Штраф відповідачем не сплачено. 27.03.2019 Глухівським МВ Управління державної міграційної служби України в Сумській області прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Узбекистану ОСОБА_1 Цим рішенням відповідачу надано строк на його виконання до 27.04.2019. З рішенням відповідач ознайомився, його не виконав. Підстав для подальшого перебування в Україні відповідач не має та знаходиться на території України з порушенням вимог чинного міграційного законодавства. ОСОБА_1 із заявою про отримання статусу біженця чи додаткового захисту іноземців та осіб без громадянства, а також з питання продовження строку свого законного перебування в Україні до територіальних органів ДМС України не звертався. Відтак, враховуючи те, що відповідач добровільно не виконав рішення про примусове повернення та продовжує ухилятися від його виконання, є обґрунтовані підстави для примусового видворення відповідача за межі України, у зв`язку з невиконання останнім рішення про примусове повернення від 27.03.2019.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2019 відкрито провадження у справі, закінчено підготовку до розгляду та призначено у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2019, з метою забезпечення права на захист, повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, призначено розгляд справи в режимі відеоконференції, проведення якої доручено Глухівському міськрайонному суду Сумської обл.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції були встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

Із копії свідоцтва про народження відповідача вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ташкент Республіки Узбекистан.

26 березня 2019 року Глухівським МВ Управління ДМС України в Сумській області відносно Циганського В.В. було складено протокол ПР МСМ 054624 про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 203 КУпАП, на підставі якого була винесена постанова ПН МСМ 051279 про накладення адміністративного стягнення у розмірі 1700 грн. (а.с.8-9)

27 березня 2019 року головним спеціалістом Глухівського МВ Управління ДМС України в Сумській області прийнято рішення № 8 про примусове повернення до країни походження громадянина Узбекистану ОСОБА_1 та зобов`язано останнього покинути територію України до 27 квітня 2019 року. (а.с. 10)

ОСОБА_1 в письмовій формі повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства прийнято рішення про його примусове видворення, і останній зобов`язався не пізніше 27.04.2019 залишити територію України (а.с. 11)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення.

Суд апеляційної інстанції з даним висновком суду погоджується, з огляду на наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначений Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Відповідно до ч. 2 ст. 14 вищезазначеного Закону, іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

У відповідності до ч. ч. 1-5 ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

За приписами пункту 7 ч.1 ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

У пункті 16 частини 1 статті 1 цього Закону визначено, що паспортний документ іноземця - це документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Згідно пункту 1 статті 15 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Відповідно до положень частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку:

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

Статтею 30 Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Згідно із ч. 11 ст. 289 КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до підпункту 9 пункту 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, Державна міграційна служба України приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

З аналізу наведених вище правових норм слідує, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Отже, підстави які дають позивачу право на пред`явлення зазначених позовних вимог виникають після невиконання іноземцем в установлених строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України.

Крім того, із змісту наведених норм вбачається, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач не звертався до Глухівського МВ Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З довідки про особу, складеної провідним спеціалістом Глухівського МВ Управління ДМС України в Сумській області, вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ташкент Узбекистану, проживає у АДРЕСА_1 , та є громадянином Узбекистану (а.с. 7).

Як вбачається з письмових доказів у справі, рішення № 8 від 27 березня 2019 року про примусове повернення відповідача приймалося головним спеціалістом Глухівського МВ УДМСУ в Сумській області без його ідентифікації, паспорт Узбекистану відповідачу не видавався.

З копії свідоцтва про народження відповідача вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ташкент Республіки Узбекистан, батько - ОСОБА_2 , національність - рус . , мати - ОСОБА_4 , національність - рус.

З копії паспорта НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є матір`ю відповідача, вбачається, що паспорт громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_4 виданий Хамзинським РОВД міста Ташкента 05.02.1997, тобто вказаний паспорт виданий матері відповідача після його народження.

Враховуючи наведене, незважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2 при складанні довідки зазначив, що він є громадянином Узбекистану, однак вказане не підтверджується ніякими документами.

Твердження представника позивача про те, що громадянство відповідача було встановлено зі слів останнього, не є належним доказом в розумінні ст. 77 КАС України та свідчить про недоведеність вказаного факту суб`єктом владних повноважень.

З урахуванням встановлених обставин у справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати відповідача ОСОБА_2 громадянином Узбекистану.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 не є громадянином України, та не підтверджено інше громадянство держав, останній є особою без громадянства.

Під час судового розгляду встановлено, що орган ДМС не вжив жодних заходів щодо ідентифікації та документування відповідача, що є порушенням Інструкції «Про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», а саме неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до абз. 1 п. 4 Розділу ІІ Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства один із примірників рішення про примусове повернення видається іноземцю, стосовно якого воно прийнято, інший залишається в органі, який його прийняв.

Під час судового розгляду встановлено, що один примірник рішення про примусове повернення відповідачу не вручався, що є порушенням положень Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства та обмеженням права відповідача на захист.

Крім того, позивач не з`ясовував питання щодо можливого ухилення від ідентифікації особи відповідача та взагалі вирішення питання про його видворення за час перебування відповідача на території України.

Відповідно до частини 13 статті 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця чи особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Письмовими доказами у справі підтверджено, що відповідач має сім`ю на території України, а саме, матір ОСОБА_4 , брата ОСОБА_5 та неповнолітню сестру ОСОБА_6 .

З огляду на зазначене, колегія суддів вказує на те, що примусове видворення відповідача призведе до втручання в право на сімейне життя останнього, в той час, як належних та допустимих доказів на підтвердження того, що таке втручання є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб судом не встановлено.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону № 3773 - VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника (стаття 29 Конституції України).

Доказів навмисного невиконання рішення державного органу про примусове повернення з України відповідачем по справі, або його навмисного ухилення від його виконання матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги видворити за межі території України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про затримання відповідача строком на 6 місяців з метою забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування позову в цій частині позивач послався на те, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про примусове видворення, та в подальшому самостійно територію України не покине.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені у статті 289 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Зміст наведених норм дає підстави дійти висновку, що заходи зазначені у п.1-4 ч.1 ст. 289 КАС України застосовуються судом з метою забезпечення виконання рішення суду про примусове видворення.

Отже, колегія суддів зазначає, що позовна заява про затримання іноземця може бути подано міграційним органом до суду одночасно з поданням адміністративного позову про його примусове видворення за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, який вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

Згідно з частиною 4 статті 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

З аналізу вказаної норми можливо дійти висновку, що іноземці та особи без громадянства розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства за наявності одночасно 3 умов, а саме вказані особи:

1. не мають законних підстав для перебування на території України,

2. затримані в установленому порядку,

3. підлягають примусовому видворенню за межі України.

Беручи до уваги, відсутність підстав для задоволення позову про примусове видворення відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині затримання відповідача строком на 6 місяців з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Враховуючи наведене в сукупності дає підстави для висновку про дотримання судом першої інстанції принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до п «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У п. 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року "Справа "Анатолій Руденко проти України", стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Літва проти Польщі", заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та "Станєв проти Болгарії" [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

Суд наголошує, що відповідно до пункт 1 статті 5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог Глухівського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване додаткове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Глухівського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області - залишити без задоволення

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 27 листопада 2019 року по справі № 576/2314/19 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Любчич
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський О.А. Спаскін
Постанова складена в повному обсязі 26.12.19.