Справа № 804/16540/15
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Софіт-Капітал", про визнання дій протиправними,
25.12.2015 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, в якій позивачі просять:
- визнати дії Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ щодо виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 незаконними;
- зобов`язати Красногвардійський ВДВС Дніпропетровського МУЮ відновити порушені права ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом вселення їх до об`єкту нерухомого майна, який складається з нежитлової будівлі літ. А-2, прибудови літ. АІІ-1 загальною площею 1087,8 кв.м., ганку літа з навісом, літ. Б - навіс, літ. В сараю (тимчасового), № № 1-5 споруди, № № 6, 7 бордюри, І мостіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що посадовими особами Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ та представниками охоронної фірми «Віраж» на виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.2015 року у справі №904/8866/15 щодо виселення Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнеско" з об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 здійснювались виконавчі дії, а саме: заволодіння майном позивачів загальною площею 1087,8 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Факт власності позивачів на нерухоме майно за вищезазначеною адресою підтверджується договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 12.05.2006 року та витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно, власником якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Право власності на товари які станом на 18.12.2015 року знаходились в приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується договором оренди нежитлового приміщення від 12.05.2006 року. Таким чином, дії посадових осіб Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ та представників охоронної фірми «Віраж» щодо заволодіння майном, яке належить позивачам на праві власності є незаконними, а тому позивачі звернулись до суду для захисту своїх порушених прав та інтересів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.02.2016 року (суддя Барановський Р.А.) провадження у справі відкрито та справу призначено до судового розгляду.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2016 року (суддя Барановський Р.А.) адміністративний позов задоволено частково. Визнано дії Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції щодо виселення 19 грудня 2015 року ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 з нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 - протиправними. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2016 року (судді Суховаров А.В., Головко О.В., Ясенова Т.І.) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Софіт Капітал" залишено без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2016 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 22.11.2019 року (судді Білак М.В., Губська О.А., Калашнікова О.В.) касаційні скарги Красногвардійського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Софіт-Капітал" задоволено частково.
Тобто, застосування судами норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути встановлені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.
При цьому, вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції встановив, а апеляційний суд не перевірив, що право власності на нежитловий будинок розташований у АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2006 року.
Натомість, матеріали справи містять відомості про зміну власників вказаного нерухомого майна на час вчинення виконавчих дій.
Також слід зазначити, що матеріали справи містять докази яким суди також не надали належної правової оцінки, зокрема постанову начальника Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 03.02.2016 року про скасування постанови державного виконавця від 12.01.2016 року, на підставі якої суди встановили належність позивачам описаного, під час вчинення виконавчих дій, майна.
Крім того, суди попередніх інстанцій встановлюючи, на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 01.08.2015 року, місцезнаходження магазину з продажу електроприладів громадянки ОСОБА_3 у приміщенні в якому державним виконавцем здійснювалися виконавчі дії, не дослідили та не надали належної правової оцінки обставинам справи встановленим у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області у справі № № 904/8866/15, що набрало законної сили, зокрема щодо існування договору оренди на вказане приміщення укладеного між ТОВ «Софіт-Капітал» та ТОВ «Юнеско» 03.09.2015 року.
Відтак, Верховний Суд зазначає, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам щодо їх обґрунтованості, оскільки ухвалені без повного і всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення цього спору, без надання оцінки всім аргументам учасників справи.
Ухвалою від 12.12.2019 року справу прийнято до свого провадження суддею Голобутовським Р.З., призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи; встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позовну заяву до 17.12.2019 року; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Софіт-Капітал».
Відповідач у справі у встановлений судом строк відзив на позовну заяву до суду не подав.
Як передбачено ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У судове засідання позивачі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, згідно з ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме телефонограмами та шляхом оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України ухвали про відкриття провадження у справі, дати, часу та місця судового розгляду, що підтверджується матеріалами справи (т. 3 а. с. 242-247, т. 4 а. с. 6-13).
Представник відповідача у судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі та тексту повістки з датою, часом та місцем судового розгляду електронною поштою, що підтверджується матеріалами справи (т. 3 а .с. 240, т. 4 а. с. 2, ). 24.12.2019 року від нього надійшов лист, у якому вказано про те, що виконавче провадження № 49368087 закінчено відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (фактично повне виконання рішення). Станом на 24.12.2019 року надати матеріали виконавчого провадження неможливо, оскільки вказане виконавче провадження знищено.
Представник третьої особи у судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме шляхом оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України ухвали про відкриття провадження у справі, дати, часу та місця судового розгляду (т. 3 а. с. 250, т. 4 а. с. 4).
Як передбачено ч. 3 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до приписів ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
24.12.2019 року судом ухвалено продовжувати розгляд справи в порядку письмового провадження.
У відповідності до вимог ст. ст. 205, 243, 287 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу у порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.08.2015 року на підставі свідоцтва № 1519, виданого 21.07.2015 року, Товариству з обмеженою відповідальністю «Техноніколь-Славутич» на праві приватної власності належить нежитлова будівля загальною площею 1087,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (т. 3 а. с. 131).
У відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 43238996 Товариству з обмеженою відповідальністю «Софіт-Капітал» на праві приватної власності належить нежитлова будівля загальною площею 1087,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (т. 3 а. с. 132).
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.09.2015 року на підставі свідоцтва про право власності серія і номер СТА 994438, виданого 03.09.2015 року, Товариству з обмеженою відповідальністю «Софіт-Капітал» на праві приватної власності належить нежитлова будівля загальною площею 1087,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (т. 3 а. с. 133).
У відповідності до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.04.2016 року та 06.10.2016 року станом на 22.12.2015 року по 1/2 частці нежитлової будівлі загальною площею 1087,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 належать ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 22.12.2015 року (т. 2 а. с. 147-152).
22.10.2015 року Господарським судом Дніпропетровської області у справі №904/8866/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Софіт-Капітал» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнеско» прийнято рішення про виселення Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнеско» з об`єкту нерухомого майна, який складається з нежитлової будівлі літ. А-2, прибудови літ. АІІ-1 загальною площею 1087,8 кв.м., ганку літа з навісом, літ. Б - навіс, літ. В сараю (тимчасового), № № 1-5 споруди, № № 6, 7 бордюри, І мостіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з переданням його Товариству з обмеженою відповідальністю «Софіт-Капітал» (т. 3 а. с. 70-71).
Вказаним рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено наступні обставини.
03.09.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Софіт-Капітал" (орендодавець) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнеско" (орендар) укладено договір оренди № 1 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого, орендодавець зобов`язується передати орендареві, а орендар зобов`язується прийняти в строкове платне користування об`єкт оренди на умовах цього Договору і здійснювати оплату орендної плати в порядку, визначеному цим Договором.
За умовами п. 1.2 Договору в оренду передається об`єкт оренди, розташований за адресою: АДРЕСА_1, який складається з нежитлової будівлі літ.А-2, прибудови літ.АІІ-1 загальною площею 1087,8 кв. м., ганку літа з навісом, літ.Б - навіс, літ.В - сараю (тимчасового), №№ 1-5 - споруди, №№ 6, 7 - бордюри, І - мостіння.
Цільове призначення використання орендарем об`єкту оренди: магазин (п. 1.3 Договору).
Згідно з п. 1.4 Договору передання об`єкту оренди від орендодавця орендареві оформлюється актом приймання-передачі. Після спливу строку оренди передавання об`єкту оренди від орендаря орендодавцеві оформлюється актом приймання-передачі. Ці акти приймання-передачі встановлюють стан об`єкта оренди на момент передачі, його від`ємні і невід`ємні частини, його від`ємні і невід`ємні поліпшення і зміни.
За користування об`єктом оренди орендар сплачує орендну плату в грошовій формі в розмірі 5000,00 грн. на місяць з урахуванням індексу інфляції. Індексація орендної плати здійснюється щомісячно самостійно орендарем при здійсненні оплати на підставі офіційно оприлюдненого індексу інфляції (п. 3.1 Договору).
У п. 3.3 Договору сторони узгодили, що не пізніше п`яти днів з дати укладання цього Договору орендар сплачує повну вартість орендної плати за перший і останній місяці строку дії цього Договору.
Відповідно п. 6.1 Договору строк дії цього договору становить з 03.09.2015р. по 03.09.2016р.
На виконання умов Договору оренди орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення, що орендується, про що сторонами складений акт приймання-передачі від 03.09.2015р.
Також у матеріалах справи міститься ухвала Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.03.2016 року (яка набрала законної сили 14.03.2016 року), якою встановлено наступні обставини (т. 3 а. с. 72-75).
Відповідно до Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.09.2015р. та копії Свідоцтва від 03.09.2015р. про право власності (а. с. 60-62, 78, 79, том 2) право власності на спірний об`єкт з 31.08.2015р. було зареєстровано за позивачем - ТОВ «Софіт-Капітал», який на час укладання договору оренди цього приміщення від 03.09.2015р. мав право розпорядження цим приміщенням.
Скаржниками не надано жодних доказів щодо недійсності цього права на час винесення рішення судом першої інстанції, договір оренди спірного приміщення, що був укладений з ТОВ «Юнеско», недійсним в судовому порядку не визнаний.
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28.01.2016р. у справі №204/1349/2015-ц, на яке посилаються скаржники, встановлено, що 12.05.2006р. подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали за договором купівлі - продажу Об`єкт та були зареєстровані як власники з часткою 1/2 у кожного на Об`єкт в реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 62, том 2).

12.05.2006р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 014/02-40/760, згідно якого в забезпечення виконання зобов`язань за генеральною кредитною угодою № К-Г 014/02-40/285 від 11.05.2006р. та № К-Д 014/02-40/312 від 11.05.2006р. передано в іпотеку Об`єкт та в зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за кредитними договорами приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. було вчинено виконавчий напис №2913, відповідно до якого в рахунок погашення заборгованості перед банком звернуто стягнення на Об`єкт. Продаж Об`єкта був здійснений державним виконавцем на електронних торгах з реалізації майна в межах виконавчого провадження №34048316. Торги проведені 18.02.2015р., ціна продажу склала 4847499,55 грн. Переможцем торгів стало ТОВ «Техніколь - Славутич».

Цим рішенням суду з підстав нечинності звіту про оцінку майна були визнані недійсними електронні торги з продажу Об`єкта, які відбулись 18.02.2015р., протокол про проведення електронних торгів №51609 від 18.02.2015р., акт про проведені електронні торги від 05.05.2015р.

Втім, рішення Красногвардійського районного суду було прийнято після прийняття рішення судом першої інстанції у цій господарській справі, до цього часу не набрало законної сили, скаржники не внесені до Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності як власники спірного майна, в оспорюваному рішенні господарського суду відсутні будь-які посилання на скаржників чи дії щодо них, а навпаки, прийнято рішення про виселення із спірного приміщення іншої особи - ТОВ «Юнеско».

З огляду на викладене, враховуючи, що на час передачі в оренду і винесення рішення судом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не були власниками приміщення, оспорюваним рішенням ані в мотивувальній частині, ані в резолютивній не вирішувалось питання про їх права та обов`язки, суд не вбачає порушення прав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 рішенням суду від 22.10.2015р.

Апеляційний суд також не вбачає порушення прав ОСОБА_3 оспорюваним рішенням.

Так, відповідно до договору оренди нежитлового приміщення від 01.08.2015р. ОСОБА_3 є орендарем приміщення за адресою АДРЕСА_1 . Склад орендованих приміщень визначений п. 1.1.1 договору оренди (а.с. 178, том 1), загальна площа - 1566 м2. Оспорюване рішення суду не стосується її прав та обов`язків щодо оренди приміщення, оскільки рішенням виселено іншого орендаря. Виселення ОСОБА_3 рішенням суду визначено не було, тому в разі неправомірних дій державного виконавця, заявник не позбавлений права оскаржити їх в установленому законом порядку.

Окрім того, суд зауважує, що з огляду на те, що договір оренди нежитлового приміщення від 01.09.2015р. був укладений строком на 3 роки, то відповідно до ч.2 ст. 793 Цивільного кодексу України мав бути нотаріально посвідчений та підлягав державній реєстрації. Надана скаржниками копія такого договору не підтверджує його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, отже, в силу закону він є нікчемним та не може бути підставою для виникнення прав щодо оренди приміщення.

Додатковою угодою від 31.08.2014р. ОСОБА_2 як орендодавець та ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) як орендар домовились про розірвання договору оренди від 01.01.2012р. з 31.08.2014р. Відповідно до умов договору оренди від 01.01.2012р. в оренду передано приміщення площею 550 м2, тобто не вся площа Об`єкту.

Наданим скаржниками договором оренди від 01.09.2014р. також передбачена передача в оренду частини площі Об`єкта - 550 м2. З наданої представником скаржників копії вбачається, що цей договір не підписаний зі сторони орендодавця, тобто є неукладеним.

Відтак, право ОСОБА_3 на оренду спірного приміщення оспорюваним рішенням суду також не було порушено.

Згідно з ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

18.12.2015 року державним виконавцем Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ при примусовому виконанні наказу №904/8866/15, що виданий 09.11.2015 року Господарським судом Дніпропетровської області про виселення ТОВ «Юнеско» з об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, з переданням його ТОВ «Софіт-Капітал», проведено опис майна, що належить боржнику та складено акт опису майна № 49368087. Також державним виконавцем накладено арешт на описане майно і встановлено обмеження права користуватися ним: заборонено відчужувати, псувати, вчиняти дії, що можуть призвести до зменшення вартості описаного майна (т. 1 а.с. 228-250, т. 2 а. с. 1-16).

12.01.2016 року державним виконавцем Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ у ВП № 49368087 винесено постанову про заміну відповідального зберігача майна, що описано актом опису майна боржника від 18.12.2015 року на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки ОСОБА_3 надала документи, що підтверджують належність описаного майна їй і її батькам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 2 а. с. 18).

03.02.2016 року начальником Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ постанову від 12.01.2016 року № 49368087 про заміну відповідального зберігача майна, що описано актом опису майна боржника від 18.12.2015 року, визнано такою, що порушує права та законні інтереси осіб у виконавчому провадженні та скасовано (т. 3 а. с. 102-103).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить із наступного.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу наявності чи відсутності в діях Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ порушень під час виселення з нежитлової будівлі неборжника у виконавчому провадженні, а позивачів, які не є сторонами виконавчого провадження.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Як передбачено частинами 2-4 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Порядок і умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) та Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 (далі - Інструкція) в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону Закон № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (частина перша та друга статті 2 Закону № 606-XIV).

Частиною першою статті 8 Закону № 606-XIV визначено, що сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною другою статті 25 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

За змістом статті 78 Закону № 606-XIV державний виконавець перевіряє стан виконання рішення про виселення боржника на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.

У разі невиконання боржником рішення самостійно державний виконавець виконує його примусово.

Державний виконавець зобов`язаний письмово повідомити боржника про день і час примусового виселення. Боржник вважається повідомленим про примусове виселення, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися виселення, чи за іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, повідомленого про день і час виселення, під час виконання рішення не є перешкодою для виконання рішення.

Виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.

У разі якщо виконання рішення здійснюється за відсутності осіб, які підлягають виселенню, державний виконавець зобов`язаний провести опис майна. Описане майно передається для відповідального зберігання особі, визначеній державним виконавцем.

Про виконання рішення про виселення боржника державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні.

У розділі 8.4 Інструкції також визначений порядок виконання рішень про виселення боржника.

Отже, вказані положення регулюють процедуру виконання рішення про виселення боржника, тобто стосуються безпосередньо відносин між сторонами/учасниками виконавчого провадження, а недотримання державним виконавцем законодавчо встановленої процедури є підставою для визнання його дій протиправними.

У той же час положеннями статті 60 Закону № 606-XIV врегульовано процедуру зняття арешту з майна, що належить іншій особі, а не боржникові.

Щодо належності нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності та праві оренди позивачам, суд вказує на таке.

Як вже зазначалось судом, 22.10.2015 року Господарським судом Дніпропетровської області у справі №904/8866/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Софіт-Капітал» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнеско» прийнято рішення про виселення Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнеско» з об`єкту нерухомого майна, який складається з нежитлової будівлі літ. А-2, прибудови літ. АІІ-1 загальною площею 1087,8 кв.м, ґанку літа з навісом, літ. Б - навіс, літ. В сараю (тимчасового), № № 1-5 споруди, № № 6, 7 бордюри, І мостіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з переданням його Товариству з обмеженою відповідальністю «Софіт-Капітал».

Судом встановлено, що 16.11.2015 року старшим державним виконавцем Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Грековим А.В. відкрито виконавче провадження ВП № 49368087 за наказом Господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2015 року № 904/8866/15.

03.02.2016 року виконавче провадження № 49368087 за наказом Господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2015 року № 904/8866/15 закінчено відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (фактично повне виконання рішення).

У позовній заяві позивачі просять визнати дії Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ щодо виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з об`єкту нерухомого майна, який складається з нежитлової будівлі літ. А-2, прибудови літ. АІІ-1 загальною площею 1087,8 кв.м, ганку літа з навісом, літ. Б - навіс, літ. В сараю (тимчасового), № № 1-5 споруди, № № 6, 7 бордюри, І мостіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 незаконними.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачі є власниками вказаної будівлі, ТОВ «Юнеско» жодного відношення до неї не має, а будівля використовується для проведення господарської діяльності ФО-П ОСОБА_3 , але державним виконавцем було здійснено виселення осіб, які не зазначені у виконавчому документі (позивачів у справі).

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що з матеріалів справи видно, що на момент вчинення оскаржуваної виконавчої дії (18.12.2015 року) щодо виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2015 року № 904/8866/15, а саме виселення Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнеско» з об`єкту нерухомого майна, який складається з нежитлової будівлі літ. А-2, прибудови літ. АІІ-1 загальною площею 1087,8 кв.м, ганку літа з навісом, літ. Б - навіс, літ. В сараю (тимчасового), № № 1-5 споруди, № № 6, 7 бордюри, І мостіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з переданням його Товариству з обмеженою відповідальністю «Софіт-Капітал», право власності на вказане нежитлове приміщення належало Товариству з обмеженою відповідальністю «Софіт-Капітал».

У ході дослідження матеріалів справи судом не встановлено на якій підставі знаходились у спірному приміщенні позивачі у справі. Натомість, встановлено, що державний виконавець проводив дії щодо виконання наказу №904/8866/15, що виданий 09.11.2015 року Господарським судом Дніпропетровської області про виселення ТОВ «Юнеско» з об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, з переданням його ТОВ «Софіт-Капітал». Також встановлено, що право власності на вказане приміщення на час вчинення виконавчих дій позивачам не належало, так як і право оренди такого приміщення у них було відсутнє, а право власності належало саме ТОВ «Софіт-Капітал», відтак, посилання позивачів на незаконне виселення їх з вказаного нежитлового приміщення є безпідставними.

Щодо посилань позивачів на те, що згідно з договором оренди ОСОБА_3 є орендарем приміщення за адресою АДРЕСА_1 і оскажуваними виконавчими діями було порушено її права, суд зазначає таке.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.03.2016 року (яка набрала законної сили 14.03.2016 року) встановлено, що відповідно до договору оренди нежитлового приміщення від 01.08.2015р. ОСОБА_3 є орендарем приміщення за адресою АДРЕСА_1 . Склад орендованих приміщень визначений п. 1.1.1 договору оренди (а.с. 178, том 1), загальна площа - 1566 м2. Оспорюване рішення суду не стосується її прав та обов`язків щодо оренди приміщення, оскільки рішенням виселено іншого орендаря. Виселення ОСОБА_3 рішенням суду визначено не було, тому в разі неправомірних дій державного виконавця, заявник не позбавлений права оскаржити їх в установленому законом порядку.

Окрім того, суд зауважує, що з огляду на те, що договір оренди нежитлового приміщення від 01.09.2015р. був укладений строком на 3 роки, то відповідно до ч.2 ст. 793 Цивільного кодексу України мав бути нотаріально посвідчений та підлягав державній реєстрації. Надана скаржниками копія такого договору не підтверджує його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, отже, в силу закону він є нікчемним та не може бути підставою для виникнення прав щодо оренди приміщення.

Додатковою угодою від 31.08.2014р. ОСОБА_2 як орендодавець та ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) як орендар домовились про розірвання договору оренди від 01.01.2012р. з 31.08.2014р. Відповідно до умов договору оренди від 01.01.2012р. в оренду передано приміщення площею 550 м2, тобто не вся площа Об`єкту.

Наданим скаржниками договором оренди від 01.09.2014р. також передбачена передача в оренду частини площі Об`єкта - 550 м2. З наданої представником скаржників копії вбачається, що цей договір не підписаний зі сторони орендодавця, тобто є неукладеним.

Відтак, право ОСОБА_3 на оренду спірного приміщення оспорюваним рішенням суду також не було порушено.

Виходячи з викладеного, суд робить висновок, що при здійсненні державним виконавцем оскаржуваних виконавчих дій жодних прав ОСОБА_3 порушено не було.

Що стосується постанови про заміну відповідального зберігача майна, що описано актом опису майна боржника від 18.12.2015 року на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка нібито підтверджує належність описаного майна ОСОБА_3 і її батькам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

03.02.2016 року начальником Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ постанову від 12.01.2016 року № 49368087 про заміну відповідального зберігача майна, що описано актом опису майна боржника від 18.12.2015 року, визнано такою, що порушує права та законні інтереси осіб у виконавчому провадженні та скасовано (т. 3 а. с. 102-103).

Відтак, у матеріалах справи відсутні будь-які докази належності вказаного майна саме позивачам.

Щодо посилання позивачів на те, що будь-які документи про проведення виконавчих дій їм не направлялись, суд зазначає про те, що позивачі не є сторонами виконавчого провадження, отже, дії державного виконавця у цій частині також є правомірними.

Крім того, суд зауважує, що позивачі просять визнати незаконними дії Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ щодо виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з нежитлової будівлі загальною площею 1087,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , але ж нежитлове приміщення є приміщенням, що не належить до житлового фонду, відтак, виселити або вселити до такого приміщення фізичних осіб не є можливим, оскільки воно не призначене для проживання.

З огляду на викладене, суд робить висновок про те, що при вчиненні оскаржуваних виконавчих дій (від 18.12.2015 року) щодо виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 09.11.2015 року № 904/8866/15, а саме виселення Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнеско» з об`єкту нерухомого майна, який складається з нежитлової будівлі літ. А-2, прибудови літ. АІІ-1 загальною площею 1087,8 кв.м, ґанку літа з навісом, літ. Б - навіс, літ. В сараю (тимчасового), № № 1-5 споруди, № № 6, 7 бордюри, І мостіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з переданням його Товариству з обмеженою відповідальністю «Софіт-Капітал», державний виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законом України "Про виконавче провадження" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що позивачами не доведено та не підтверджено належними доказами обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, натомість з матеріалів справи видно, що відповідач під час вчинення оскаржуваних виконавчих дій діяв правомірно, отже, позовна заява є безпідставною і задоволенню не підлягає.

Що стосується вирішення питання про розподіл судових витрат, то суд вказує на те, що відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України в разі відмови у задоволенні позову, судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 139, 241-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Софіт-Капітал" про визнання дій протиправними - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строк, передбачений частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський