Справа № 320/5776/18
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2019 року м. Київ № 320/5776/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області

про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області № 653 від 01.06.2018 у призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за вислугу років;

- зобов`язати Білоцерківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на прокурорських посадах для призначення пенсії за вислугою років період роботи на посаді прокурора, наступні періоди роботи на прокурорських посадах (загалом 8 років 7 місяців 22 дні): з 28.09.2005 по 23.03.2010 помічником прокурора Білоцерківського району Київської області з терміном стажування до одного року; з 24.03.2010 по 13.06.2012 старшим помічником прокурора Білоцерківського району; з 14.06.2012 по 19.05.2014 старшим прокурором прокуратури Білоцерківського району;

- зобов`язати Білоцерківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років у відповідності до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції закону № 2377-ІVвід 20.01.2005) у розмірі 84% від місячного заробітку, починаючи з 23.05.2018 (з дня звернення за пенсією).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у травні 2018 року він звернувся до Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області з заявою про призначення пенсії за вислугою років у відповідності до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції закону № 2377-ІVвід 20.01.2005) у розмірі 84% від місячного заробітку.

На час звернення до відповідача його загальний стаж складав 32 роки 4 місяці 22 дні, у тому числі стаж за вислугу років - 10 років 6 місяців 11 днів.

Рішенням відповідача від 01.06.2018 № 653 в призначенні пенсії за вислугу років відповідно Закону України «Про прокуратуру» позивачу відмовлено у зв`язку з тим, що відповідно п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VІІІ з 1 червня 2015 року пенсії у порядку та на умовах, визначеними зазначеною нормою законами, не призначаються.

Посилався на ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (в редакції 12.07.2001) та зазначав, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно цим законом, йому не зараховано період роботи на посадах спеціаліста 1 категорії, провідного спеціаліста, головного спеціаліста, завідуючого сектору різних відділів Генеральної прокуратури України, завідуючого господарчим відділом Інституту Генеральної прокуратури України, а також період військової служби в армії.

Позивач вважає рішення відповідача щодо відмови у призначенні пенсії незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує його конституційні права.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.12.2018 відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Даною ухвалою судом витребувано від відповідача:належним чином засвідчені документи (матеріали) на підставі яких було прийнято спірну відмову від 01.06.2018 № 653; письмові пояснення про те, чи визнає відповідач право позивача на призначення пенсії з підстав зазначених у позовній заяві.

Крім того, судом запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву та разом з цим, роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа буде вирішена за наявними матеріалами.

Відповідач позов не визнав та подав заперечення на адміністративний позов, в якому зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015 прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01.10.2017 р. по 30.09.2018 р. - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців.

Відповідач вважає, що оскільки, у позивача відсутній необхідний стаж роботи на посадах прокурорів, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу прав, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права, а він такого права не набув. На підтвердження своїх доводів відповідач наводить практику Верховного суду по аналогічних справах.

Від позивача надійшла відповідь на відзив 27.02.2019 вх.№5158/19, в якій він вказує, що відповідач жодним чином не заперечує, або спростовує вимогу позову щодо зобов`язання Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області зарахувати до стажу роботи на прокурорських посадах для призначення пенсії за вислугою років період роботи на посаді прокурора, наступні періоди роботи на прокурорських посадах (загалом 8 років 7 місяців 22 дні): з 28.09.2005 по 23.03.2010 помічником прокурора Білоцерківського району Київської області з терміном стажування до одного року; з 24.03.2010 по 13.06.2012 старшим помічником прокурора Білоцерківського району; з 14.06.2012 по 19.05.2014 старшим прокурором прокуратури Білоцерківського району. Таким чином, позивач вважає, що відповідач погоджується зазначеною вимогою. Натомість відповідач заперечує щодо вимоги призначити, нарахувати та виплачувати пенсію за вислугу років у відповідності до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції закону № 2377-ІVвід 20.01.2005).

Позивач стверджує, що Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII на відміну від ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції закону № 2377-ІVвід 20.01.2005) значно обмежує його права, призводить до звуження їх змісту і обсягу, погіршує його матеріальне становище та рівень життя.

11.09.2019 до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог в порядку ст.147 КАС України. В якій позивач зазначає, що в прохальній частині позовної заяви ним заявлені три позовні вимоги немайнового характеру (дві з яких є похідними від першої), проте, оскільки позивач станом на 08.04.2019 продовжує працювати в органах прокуратури і звільнятися не планує та в подальшому має намір звернутися до органів пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії у відповідності до вимог Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, тому вирішив зменшити розмір позовних вимог своєї позовної заяви. Вказана заява вручена відповідачу, про що наявна відповідна відмітка на заяві.

Таким чином, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області № 653 від 01.06.2018 у призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії за вислугу років;

- зобов`язати Білоцерківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на прокурорських посадах для призначення пенсії за вислугою років період роботи на посаді прокурора, наступні періоди роботи на прокурорських посадах (загалом 8 років 7 місяців 22 дні): з 28.09.2005 по 23.03.2010 помічником прокурора Білоцерківського району Київської області з терміном стажування до одного року; з 24.03.2010 по 13.06.2012 старшим помічником прокурора Білоцерківського району; з 14.06.2012 по 19.05.2014 старшим прокурором прокуратури Білоцерківського району.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 замінено відповідача - Білоцерківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області, на правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що позивач є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Білоцерківським МВМ №2 ГУ МВС у Київській області.

У 2003 році закінчив Національну юридичну академію України імені Ярослава Мудрого і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста, офіцера військового управління тактичного рівня, що підтверджується копією диплома спеціаліста серії НОМЕР_4.

Зі змісту довідки Білоцерківського ОМВК №03к/203 від 04.10.2018 вбачається, що позивач у період з 30.11.1995 по 13.06.1998, з 01.08.2002 по 25.06.2005 знаходився на військовій службі в лавах Радянської Армії/Збройних Силах України.

З відомостей, внесених до трудової книжки вбачається, що позивач:

- з 28.09.2005 призначений помічником прокурора Білоцерківського району з терміном стажування до одного року на період відпустки для догляду за дитиною;

- з 15.11.2005 призначений помічником прокурора Білоцерківського району з продовженням стажування;

- з 24.03.2010 призначений старшим помічником прокурора Білоцерківського району;

- з 10.09.2011 прийняв Присягу працівника прокуратури;

- з 14.06.2012 призначений старшим прокурором прокуратури Білоцерківського району;

- з 20.05.2014 призначений на посаду першого заступника прокурора м. Біла Церква;

- з 01.08.2014 призначений прокурором Володарського району строком на 5 років;

- з 11.12.2015 звільнений із займаної посади у зв`язку з поданням заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням;

- з 15.12.2015 призначений на посаду заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області;

- з 06.09.2018 звільнений з посади заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури;

- з 11.09.2018 призначений на посаду прокурора Тетіївського відділу Білоцерківської місцевої прокуратури.

У довідці Прокуратури Київської області від 22.03.2018 зазначено, що позивач з 28.09.2005 працює в органах прокуратури України по теперішній час.

У позовні заяві позивач вказав, що 23.05.2018 звернувся до Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області з заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789.

Рішенням № 653 від 01.06.2018 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, посилаючись на положення ст. 86 Закону України "Про прокуратуру", якою передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців.

Водночас, відповідач вказав, що відповідно до наданих заявником документів його загальний страховий стаж роботи складає 21 рік 11 місяців 13 днів. Стаж, який дає право на вислугу років складає 20 років 0 місяців 21 день, в тому числі 12 років 07 місяців 27 днів на посаді прокурора, військова служба складає 02 роки 10 місяців 25 днів, навчання в ліцеї складає 02 роки 06 місяців 14 днів, половина терміну навчання в Національній юридичній академії - 1 рік 11 місяців 15 днів.

Рішення № 653 від 01.06.2018 було направлене позивачу з супровідним листом від 20.07.2018 вих. №18617/09.

Як вбачається з супровідного листа від 24.09.2018 вих. №25659/09 позивачу було направлено додаткове Рішення №653 від 01.06.2018 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років з оновленими даними стажу прокурора.

Зі змісту даного рішення слідує, що відповідачем переглянуто зарахований стаж позивача, а саме загальний страховий стаж роботи позивача складає 21 рік 06 місяців 13 днів. Стаж, який дає право на вислугу років складає 17 років 06 місяців 03 дні, в тому числі 05 років 11 місяців 07 днів на посаді прокурора, військова служба складає 02 роки 10 місяців 25 днів, навчання в ліцеї складає 02 роки 06 місяців 14 днів, половина терміну навчання в Національній юридичній академії - 1 рік 11 місяців 15 днів.

Крім того, листом Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 23.10.2018 вих.№792/М-08 повідомлено, що посади старшого помічника прокурора, помічника прокурора не входять до переліку посад, які визначають статус прокурора, який передбачений ст. 15 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII. У даному листі відповідач зазначив, що за матеріалами відмовної пенсійної справи станом на 23.05.2018 стаж роботи позивача на посадах прокурорів складає 05 років 11 місяців 07 днів.

Розглянувши подані документи і матеріали, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пункту 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону №213-VIII у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону №213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року прийнятий не був, у зв`язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

Проте, 15 липня 2015 року набрав чинності Закон №1697-VII.

Отже, Законом №213-VIII скасовані діючі станом на 01 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, а не система спецпенсій взагалі.

На час звернення позивача за призначенням пенсії набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII.

В свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до частини 1 статті 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців.

Згідно з частиною 6 вказаної статті до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Статтею 15 Закону №1697-VII передбачено, що прокурором органу прокуратури є: 1) Генеральний прокурор; 2) перший заступник Генерального прокурора; 3) заступник Генерального прокурора; 4) заступник Генерального прокурора - Головний військовий прокурор; 4-1) заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; 5) керівник підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі перший заступник та заступник Головного військового прокурора, керівник підрозділу Головної військової прокуратури на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України); 6) заступник керівника підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); 7) прокурор Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); 8) керівник регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 9) перший заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 10) заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 11) керівник підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 12) заступник керівника підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 13) прокурор регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 14) керівник місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 15) перший заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 16) заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 17) керівник підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 18) заступник керівника підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 19) прокурор місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавство розрізняє поняття «вислуги років, що дає право на пенсію» і «стажу роботи на прокурорських посадах». При цьому посади, період роботи на яких зараховується до стажу роботи на прокурорських посадах і до вислуги років, що дає право на пенсію, є відмінними. В той же час до вислуги років, що дає право на пенсію, включається весь стаж роботи на прокурорських посадах.

Тобто, за вищенаведених положень Закону №1697-VII, посади помічників прокурорів, старших помічників прокурорів зараховуються саме до вислуги років, що дає право на пенсію, натомість не відносяться до спеціального стажу - стажу роботи на прокурорських посадах, оскільки не визначені статтею 15 цього Закону.

Проте, суд вважає, що під час вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для зарахування періодів роботи на таких посадах до прокурорського стажу, належить застосовувати норми законодавства, чинні на час роботи особи на відповідних посадах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.11.2018 року у справі №428/11348/16-а.

Так, судом встановлено, що позивач у період з 28.09.2005 по 23.03.2010 працював на посаді помічника прокурора Білоцерківського району Київської області з терміном стажування до одного року; з 24.03.2010 по 13.06.2012 на посаді старшого помічника прокурора Білоцерківського району; з 14.06.2012 по 19.05.2014 старшим прокурором прокуратури Білоцерківського району.

Під час роботи позивача на цих посадах чинними були положення Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 5 листопада 1991 року, статтею 56 якого було надано роз`яснення поняття «прокурор», а саме:

Під поняттям «прокурор» у статті 8, частині четвертій статті 9, частинах першій, другій, третій статті 12, частині першій статті 20, статтях 34, 35, 36, 44, 45, частинах першій, четвертій і шостій статті 46, частині першій статті 46-1, частині першій статті 47, статтях 48, 49, 50, 50-1, частині п`ятій статті 52 і статті 55 цього Закону слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

Отже, спірні періоди роботи позивача на посадах помічника, старшого помічника прокурора, старшого прокурора належить зарахувати до прокурорського стажу на підставі Закону №1789-ХІІ, який був чинним на час роботи позивача.

Згідно з частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Частиною другою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Отже, оскільки Рішення №653 від 01.06.2018 стосується прав конкретної особи, а саме права позивача, визначеного Законом України «Про прокуратуру» на зарахування періодів його роботи на посадах помічника, старшого помічника прокурора, старшого прокурора, а тому вказане рішення підлягає оскарженню шляхом подання позову про визнання його протиправним та скасування.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява № 20390/07).

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів РЄ державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно із ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 77 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У ч. 2 ст. 77 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з наведеного, саме суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести, що він діяв у межах, установлених законом, відповідно до повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до ч.4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржуване рішення відповідача № 653 від 01.06.2018 не ґрунтується на дискреційних повноваженнях і відповідач не може діяти в іншій спосіб, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати позивачу до стажу роботи на прокурорських посадах для призначення пенсії за вислугою років період роботи на посаді прокурора, наступні періоди роботи на прокурорських посадах: з 28.09.2005 по 23.03.2010 помічником прокурора Білоцерківського району Київської області з терміном стажування до одного року; з 24.03.2010 по 13.06.2012 старшим помічником прокурора Білоцерківського району; з 14.06.2012 по 19.05.2014 старшим прокурором прокуратури Білоцерківського району.

Враховуючи викладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи заяву позивача про зменшення позовних вимог, суд дійшов висновку, що адміністративний підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем за заявлені позовні вимоги немайнового характеру сплачено судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. згідно з квитанцією № 145 від 12.12.2018, оригінал якої наявний в матеріалах справи.

Таким чином, враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною відмову Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області № 653 від 01.06.2018 у зарахуванні ОСОБА_1 до стажу роботи на прокурорських посадах для призначення пенсії за вислугою років період роботи на посадах помічника, старшого помічника прокурора, старшого прокурора.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (; місцезнаходження: 04071, м. Київ, вул. Ярославська, 40) зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до стажу роботи на прокурорських посадах для призначення пенсії за вислугою років період роботи на посаді прокурора, наступні періоди роботи на прокурорських посадах: з 28.09.2005 по 23.03.2010 помічником прокурора Білоцерківського району Київської області з терміном стажування до одного року; з 24.03.2010 по 13.06.2012 старшим помічником прокурора Білоцерківського району; з 14.06.2012 по 19.05.2014 старшим прокурором прокуратури Білоцерківського району

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (, 04071, м. Київ, вул. Ярославська, 40).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного судупротягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.