Справа № 500/1399/19
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/11285/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Іщук Л.П.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року (ухвалене головуючим-суддею Баранюком А.З., час ухвалення судового рішення 12 год 24 хв у м. Тернополі, час складання повного тексту судового рішення 25 вересня 2019 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області (далі ГУ ДФС у Тернопільській області, контролюючий орган), в якому просив скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1209-50 від 09.11.2018 зі сплати єдиного внеску (далі ЄСВ) в розмірі 7 368,55 грн.

Позов мотивований тим, що з 01.01.1998 він отримує пенсію за вислугу років відповідно до законодавства Російської Федерацій про пенсійне забезпечення військовослужбовців, а тому в силу положень ч.4 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 (далі Закон №2464-VI) звільнений від обов`язку зі сплати ЄСВ на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.09.2019 із занесенням до протоколу судового засідання було проведено заміну відповідача ГУ ДФС у Тернопільській області його правонаступником - ГУ ДПС у Тернопільській області (далі - ГУ ДПС у Тернопільській області, відповідач, контролюючий орган).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.09.2019 позов було задоволено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Тернопільській області подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до законодавства Російської Федерації про пенсійне забезпечення військовослужбовців та довідки про доходи пенсіонера Міністерства оборони Російської Федерації, а тому, будучи пенсіонером за вислугою років, не звільняється від сплати ЄСВ. При цьому, зазначає, що оскільки пропорційний розрахунок бази нарахування ЄСВ для даної категорії платників Законом №2464-VI не передбачений, то місяць, в якому така особа набула право на пенсію за віком або статус особи з інвалідністю, або досягла віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон №1058-IV) та отримує відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу, відноситься до базового звітного періоду, за який сплачується ЄСВ.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності за наявними у справі матеріалами на основі наявних у ній доказів.

Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що з 01.01.1998 ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років відповідно до законодавства Російської Федерації, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 та станом на 06.11.2010 досяг 60 років, чим набув право на призначення пенсії за віком, передбачене ст.26 Закону №1058-IV.

15.12.2006 позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, який обрав спрощену систему оподаткування та перебуває на обліку в Чорктівському управлінні Чортківської ДПІ, що підтверджується відомостями з реєстру страхувальників (щодо фізичної особи-підприємця або фізичної особи, яка провадить незалежну професійну діяльність) №4759 Форма №2-ВРС.

На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, 09.11.2018 ГУ ДФС у Тернопільській області надіслало позивачу вимогу №Ф-1209-50У, якою визначило борг (недоїмку) з ЄСВ в сумі 7 368,55 грн.

25.02.2019 головним державним виконавцем Чортківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58484399 з виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1209-50У.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що за спірний період у позивача відсутній обов`язок зі сплати ЄСВ, оскільки з 01.01.1998 він є пенсіонером, досяг віку, встановленого ст.26 Закону №1058-IV, отримує пенсію, що підтверджується довідкою від 13.08.2019, виданою військовим комісаріатом м. Москви (Російська Федерація).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значенням для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон №2464-VІ, який набрав чинності з 01.01.2011, Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України (далі Мінфін України) №449 від 20.04.2015 (далі - Інструкція №449), Порядком формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування затвердженого наказом Мінфіну України №435 від 14.04.2015 (далі - Порядок №435).

Згідно дефініції, наведеної у п.п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VІ, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст.3 Закону №2464-VІ, збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами : законодавчого визначення умов і порядку його сплати; обов`язковості сплати; законодавчого визначення розміру єдиного внеску; прозорості та публічності діяльності органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску; захисту прав та законних інтересів застрахованих осіб; державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Згідно п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464- VІ, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі які обрали спрощену систему оподаткування.

Облік осіб, зазначених у п.п.1, 4, 5 та п.5-1 ч.1 ст.4 цього Закону, відповідно до ч.1 ст.5 Закону №2464- VІ, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.

Взяття на облік осіб, зазначених у п.п.1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників (абз.2 ч.1 ст.5 Закону №2464- VІ).

Згідно п.п.1, 4 ч.2 ст.6 Закону №2464-VІ, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Згідно пункту 2 розділу ІІІ Порядку №435, фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, формують та подають до органів доходів і зборів звіт самі за себе один раз на рік до 10 лютого року, що настає за звітним періодом. Звітним періодом є календарний рік. Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску подається за формою № Д5 згідно з додатком 5 до цього Порядку із зазначенням типу форми «початкова».

Отже, фізичні особи - підприємці як платники єдиного внеску, в тому числі які обрали спрощену систему оподаткування, зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, подавати з цього приводу до органу доходів і зборів звітність.

За змістом ч.4 ст.25 Закону №2464-VІ, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Таким чином, платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, а у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску.

Досліджуючи правомірність формування ГУ ДФС у Тернопільській області оспорюваної вимоги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VІ, в редакції до 2017 року, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п.п.4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та п.5 ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774- VIII від 06.12.2016 внесено зміни в Закон №2464-VІ, де у ч.1 ст.7 п.2 абз.1 слова «за місяць, у якому отримано дохід (прибуток)» замінено словами «на місяць»; у першому реченні абзацу другого слова «має право самостійно» замінено словом «зобов`язаний».

Таким чином, з урахуванням вказаних змін, платник ЄСВ зобов`язаний визначити базу його нарахування не менше мінімальної величини. При цьому факт неотримання доходу не впливає на мінімальну величину ЄСВ, що підлягає нарахуванню та сплаті.

Звільнення фізичних осіб-підприємців від обов`язку сплати за себе ЄСВ з урахуванням певних умов, передбачено ч.4 ст.4 Закону №2464-VІ у редакції вказаної частини статті в різні роки.

Так, ч.4 ст.4 Закону №2464-VІ, що діяла з 07.07.2011 до 2017 року, мала наступний зміст : «Особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06.12.2016 у першому реченні ч.4 ст.4 Закону №2464-VІ виключено слова «які обрали спрощену систему оподаткування».

Вказана редакція ч.4 ст.4 Закону №2464-VІ діяла протягом 2017 року.

Аналогічні за змістом положення відображені у п.4 Розділу ІІ Інструкції №449 та п.3 Розділу ІІІ Порядку №435 (у редакціях, чинних станом на 01.01.2017).

Водночас, колегією суддів встановлено, що ч.4 ст.4 Закону №2464-VI установлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами за віком, незалежно від того, на підставі якого закону особа набула статусу пенсіонера за віком, чи то на пільгових умовах, чи набула вона певного віку відповідно до ст.26 Закону №1058-IV.

Вказаною нормою не визначено обмежень щодо виду пенсії, яку повинна отримувати особа, яка звільняється від сплати ЄСВ. Єдиною вимогою є те, що ця пенсія повинна виплачуватися відповідно до закону, без будь-якої конкретизації назви закону.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 державними пенсіями є трудові пенсії : за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Розглядаючи у системному взаємозв`язку вказані норми та положення ч.4 ст.4 Закону №2464-VI, досягнення пенсійного віку (визначеного ст.26 Закону №1058-IV) є загальним страховим ризиком, який вказує на втрату особою працездатності та передбачає право на отримання відповідного соціального забезпечення за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку та на умовах, визначених чинним законодавством.

У зв`язку з цим, застрахована особа у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування замість обов`язку подальшої сплати внесків набуває право на отримання відповідних страхових виплат у вигляді пенсій (за наявності необхідного страхового стажу), що логічно виключає можливість покладення на неї обов`язку одночасної сплати єдиного внеску та є нормативно визначеною підставою для звільнення такої особи від його подальшої сплати.

Частинами першою та другою статті 24 Конституції України визначено загальний стандарт рівності та заборони дискримінації, що є важливим елементом забезпечення верховенства права. Так, цими нормами визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21.02.1997) (п.п.48-49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 07.112013, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 №14-рп/2004).

Згідно п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні», пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивну, обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належним та необхідним. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

Таким чином, різний вид пенсії, обраний згідно із законодавством особами, які досягли пенсійного віку (встановленого ст.26 Закону №1058-IV), не може вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо застосування звільнення від сплати єдиного внеску для непрацездатних осіб одного й того ж виду.

Також слід звернути увагу на те, що Законом України №2148-VІІІ від 03.10.2017 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» перше речення частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI було викладено у новій редакції : «Особи, зазначені у п.4 та п.5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу».

В аспекті внесених змін слід відзначити, що запропонована редакція текстуально більш чітко окреслює коло осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску, залежно від настання страхових ризиків, зумовлених досягненням пенсійного віку (загального, встановленого ст.26 Закону №1058-IV, або спеціального, що зумовлює призначення пенсії за віком) та отриманням особою інвалідності, незалежно від виду призначеної та виплачуваної особі страхової виплати чи соціальної допомоги.

На підставі системного аналізу та з огляду на правовий зміст наведених вище положень законодавства, колегія суддів дійшла висновку про те, що якщо фізична особа-підприємець мала право на пенсію за віком, але вибрала пенсію за вислугу років, то така фізична особа-підприємець має право на звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки вибір виду пенсії не позбавляє набутого права, що пов`язане з певним віком.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 по справі №814/779/17 вказала, що ч.4 ст.4 Закону №2464-VI встановлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами за віком, незалежно від того, на підставі якого закону особа набула статусу пенсіонера за віком, будь-то на пільгових умовах, чи набула вона певного віку відповідно до ст.26 Закону №1058-IV. Цією нормою не визначено обмежень щодо виду пенсії, яку повинна отримувати особа, яка звільняється від сплати єдиного внеску.

Судом встановлено, що станом на момент прийняття оспорюваного рішення, позивач досяг пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону №1058-IV (60 років). В цей період він не втратив право на пенсію за віком, а лише скористався правом вибору виду отримуваної пенсії.

Стосовно доводів апелянта про можливість застосування вказаних норм лише на осіб, які отримують пенсію відповідно до Закону №1058-IV, а не на осіб, які отримують пенсію за вислугу років відповідно до законодавства Російської Федерації про пенсійне забезпечення військовослужбовців, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

При винесенні оспорюваної вимоги відповідачем не враховано, що Україна та Російська Федерація є учасниками Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, відповідно до статті 1 якої пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Згідно ст.3 Угоди, усі витрати, пов`язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.

Вказана Угода, відповідно до статті 5, поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.

Пунктами 1 та 2 статті 6 Угоди передбачено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсій на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цією Угодою.

Відповідно до статті 7 Угоди, при переселенні пенсіонера в межах держав-учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством за новим місцем проживання пенсіонера.

Наведені положення Угоди, гарантуючи захист прав громадян у сфері пенсійного забезпечення, свідчать про те, що ОСОБА_1 також має право не сплачувати єдиний внесок як фізична особа-підприємець, що обрала спрощену систему оподаткування, оскільки досяг пенсійного віку, незважаючи на те, що він отримує пенсію відповідно до законодавства Російської Федерації.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення за результатами його перегляду судом апеляційної інстанції, в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року по справі №500/1399/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
Л. П. Іщук
Повне судове рішення складено 24.12.2019.