Справа № 807/1396/16
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/11947/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року, головуючий суддя Луцович М.М, судді Ващилін Р.О., Рейті С.І., ухвалене о 13:21 год. у м. Ужгород, повний текст якого складено 04.10.2019 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити пені дії,-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ДФС України, ГУ ДФС у Закарпатській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати накази про звільнення; поновити на службі та стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він перебував на службі у податковій міліції з 04.01.2000 року, однак 09.09.2016 року згідно наказу від 30.08.2016 року №3048-о позивача було звільнено з посади старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу зонального контролю управління власної безпеки Головного управління ДФС у Закарпатській області та податкової міліції Державної фіскальної служби України в запас (з постановкою на військовий облік) за п. 64 пп. "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) - при відсутності можливості подальшого використання на службі. Позивач наголошував на тому, що у відповідача була можливість подальшого його використання на службі, проте відповідач протиправно не запропонував позивачеві жодної іншої посади, за наявності таких, при цьому скорочення штату фактично не відбулося. Таким чином, позивач зазначав, що відповідачем під час його звільнення було порушено вимоги законодавства України, а тому просив скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 30.08.2016 року №3048-о в частині звільнення позивача, а також наказ від 19.09.2016 р. №3195-о "По особовому складу", в частині внесення змін до п. 1 абз. 1 наказу ДФС України від 30.08.2016 року №3048-о.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом попередньої інстанції не було досліджено чи мало місце фактичне скорочення чисельності та штату працівників, чи дійсно скорочена посада позивача. Судом не було досліджено чи відповідачем було запропоновано всі інші вакантні посади, які існували на момент звільнення. Крім цього, зазначає, що довготривале перебування позивача на лікарняному та відсутність його на засіданні атестаційної комісії не може розцінюватись як неможливість продовження служби позивачем.

В судовому засіданні представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Представник відповідачів заперечив проти апеляційної скарги, вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач з 04.01.2000 року перебував на службі в податковій міліції (а.с. 11, т.1).

У відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №840 "Про внесення змін у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2014 року №85" та ряду інших законодавчих та нормативних актів ДФС України була проведена реорганізація органів ДФС України, в тому числі і Управління власної безпеки Головного управління у Закарпатській області як окремого структурного підрозділу.

Відповідно наказу ДФС України від 25.09.2015 року №732 "Про надання повноважень" було делеговано право начальникам головних управлінь ДФС у областях здійснити попередження працівників, які відносяться до основної номенклатури ДФС про наступне вивільнення (а.с. 39, т.1).

У зв`язку зі скороченням штатної чисельності та на виконання вимог наказів ДФС України від 23.07.2015 року №535 "Про введення в дію Структури Державної фіскальної служби України", зі змінами від 13.08.2015 року №605 "Про скорочення чисельності територіальних органів ДФС" від 25.09.2015 року №732 "Про надання повноважень" та наказу Головного управління ДФС у Закарпатській області від 30.10.2015 року №403 "Про введення в дію Переліків змін до структури та штатного розпису" начальником Головного управління ДФС у Закарпатській області позивача було попереджено про наступне звільнення із займаної посади та податкової міліції 20.01.2016 року відповідно до п.п. "г" п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 (а.с. 16, т.1).

Позивач був ознайомлений з попередженням про наступне вивільнення 11.11.2015 року (а.с. 16, т.1).

Згідно Попередження про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням штатної чисельності та на виконання вимог наказів ДФС України від 23.07.2015 року №535 "Про введення в дію Структури Державної фіскальної служби України", зі змінами від 13.08.2015 року №605 "Про скорочення чисельності територіальних органів ДФС" від 25.09.2015 року №732 "Про надання повноважень" та наказу Головного управління ДФС у Закарпатській області від 30.10.2015 року №403 "Про введення в дію Переліків змін до структури та штатного розпису", з урахуванням наказу ДФС України від 11.01.2016 року №17 Про введення в дію Структур територіальних органів ДФС та затвердження методичних рекомендацій щодо їх побудови" начальником Головного управління ДФС у Закарпатській області позивача було попереджено про наступне звільнення із займаної посади та податкової міліції 30.03.2016 року відповідно до пп. "г" п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (а.с. 17, т.1). З попередженням про звільнення позивач був ознайомлений 25.01.2016 року.

В подальшому, відповідно до Попередження про наступне вивільнення, у зв`язку зі скороченням штатної чисельності та на виконання вимог наказів ДФС України від 23.07.2015 року №535 "Про введення в дію Структури Державної фіскальної служби України", зі змінами від 13.08.2015 року №605 "Про скорочення чисельності територіальних органів ДФС" від 25.09.2015 року №732 "Про надання повноважень" та наказу Головного управління ДФС у Закарпатській області від 30.10.2015 року №403 "Про введення в дію Переліків змін до структури та штатного розпису", з урахуванням наказу ДФС України від 11.01.2016 року №17 Про введення в дію Структур територіальних органів ДФС та затвердження методичних рекомендацій щодо їх побудови" начальником Головного управління ДФС у Закарпатській області позивача було попереджено про наступне звільнення із займаної посади та податкової міліції відповідно до пп. "г" п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (а.с. 18, т. 1). З попередженням про звільнення позивач був ознайомлений 05.04.2016 року.

Згідно наказу Державної фіскальної служби України від 30.08.2016 року №3048-о "Про звільнення працівників", відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, п. 7 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою КМУ від 21.05.2014 року №236 позивача - підполковника податкової міліції старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу зонального контролю управління власної безпеки Головного управління ДФС у Закарпатській області було звільнено з посади та податкової міліції ДФС України в запас (з постановкою на військовий облік) за п. 64 пп. "г" (через скорочення штатів) - при відсутності можливості подальшого використання на службі (а.с. 8, т.1).

Підставою винесення наказу Державної фіскальної служби України від 30.08.2016 року №3048-о "Про звільнення працівників" слугував протокол засідання атестаційної комісії Головного управління внутрішньої безпеки від 18.08.2016 року №161/99-99-22-06-39 та попередження працівників про скорочення штатів від 21.01.2016 року.

Наказом Державної фіскальної служби України від 19.09.2016 року №3195-о "По особовому складу" було внесено зміни до п. 1 абз. 1 наказу ДФС від 30.08.2016 року №3048-о "Про звільнення працівників", а саме зазначено: вважати звільненим підполковника податкової міліції ОСОБА_1 (М-103931) з посади та податкової міліції Державної фіскальної служби України 09.09.2016 року (а.с. 10, т.1).

Наказом Головного управління ДФС у Закарпатській області від 05.09.2016 року №303-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, п. 7 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою КМУ від 21.05.2014 року №236, наказом Державної фіскальної служби від 30.08.2016 року №3048-о "Про звільнення працівників", позивача - підполковника податкової міліції старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу зонального контролю управління власної безпеки Головного управління ДФС у Закарпатській області було звільнено з посади та податкової міліції ДФС України в запас (з постановкою на військовий облік) за п. 64 пп. "г" (через скорочення штатів) - при відсутності можливості подальшого використання на службі (а.с. 80, Т.1).

З наказом від 05.09.2016 року №303-о "Про звільнення ОСОБА_1 " позивача було ознайомлено 08.09.2016 року.

Згідно наказу Головного управління ДФС у Закарпатській області від 23.09.2016 року №319-о були внесені зміни до наказу ГУ ДФС у Закарпатській області від 05.09.2016 року №303-о "Про звільнення ОСОБА_1 " (а.с. 81, т. 1). З наказом Головного управління ДФС у Закарпатській області від 23.09.2016 року №319-о позивач був ознайомлений 23.09.2016 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не пройшов атестацію, оскільки не з`явився на засідання атестаційної комісії на якій вирішувалося питання щодо його подальшого проходження служби в податковій міліції ДФС, у відповідача була відсутня можливість його подальшого використання на службі.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, врегульовані Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до статті 43 Закону № 889-VIII підставою для зміни істотних умов державної служби, зокрема, є скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Пункт 4 статті 83 Закону № 889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення.

Пунктом 1 частини першої статті 87 цього ж Закону серед підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення встановлює таку: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною третьою цієї ж статті визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Отже, процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII регулюється нормами КЗпП.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього ж Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Крім того, положеннями частини першої статті 42 КЗпП передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

За правилами частини другої цієї статті при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (частина третя цієї ж статті).

При цьому при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 01.08.2018 року у справі №826/16311/16, що в силу ч. 5 ст. 242 КАС України, враховуються судом до даних спірних правовідносин.

Крім цього, згідно Протоколу засідання атестаційної комісії Головного управління внутрішньої безпеки ДФС від 18.06.2016 року №161/99-99-22-06-39 було заслухано виконуючого обов`язків ГУВБ ДФС Пащука А ОСОБА_2 ., який повідомив, що на засідання атестаційної комісії для обговорення та прийняття рішення щодо подальшого проходження служби в податковій міліції ДФС були запрошені працівники підрозділів власної безпеки територіальних ДФС, які у зв`язку зі змінами в структурах, штатних розписах та скорочення штатів головних управлінь ДФС в областях, залишилися на посадах штатного розпису, який діяв у період з 30.01.2015 року по 23.09.2015 року, в тому числі і позивача (а.с. 121, т.1).

Як підтверджується Протоколом засідання атестаційної комісії Головного управління внутрішньої безпеки ДФС від 18.06.2016 року №161/99-99-22-06-39 позивач не з`явився на засідання атестаційної комісії для вирішення питання щодо його подальшого проходження служби у податковій міліції ДФС, оскільки перебував на лікарняному. Даний факт підтверджується листком непрацездатності (а.с. 45).

Колегія суддів вважає, що неявка позивача, якого було належним чином попереджено про наступне вивільнення на засідання атестаційної комісії на якій розглядалося питання щодо проходження позивачем служби в податковій міліції ДФС не може свідчити про небажання останнього проходити службу у податковій міліції ДФС, а відтак висновки відповідача в цій частині є помилковими.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про наявність у спірних правовідносинах порушень вимог трудового законодавства та законодавства про державну службу в частині дотримання процедури вивільнення позивача.

Звільнення працівника з підстав не передбачених законом або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

При цьому, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За такого правового регулювання та обставин справи колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про протиправність спірних наказів і наявність підстав для їх скасування із поновленням позивача на роботі.

Крім цього, у відповідності до статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

З огляду на те, що позивача було протиправно звільнено з служби, то суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу зонального контролю управління власної безпеки ГУ ДФС у Закарпатській області з 07 вересня 2016 року, оскільки відповідно до записів трудової книжки останнього, він був звільнений 06.09.2016 року.

Також, наказом Державної фіскальної служби України від 19.09.2016 року №3195-о "По особовому складу" було внесено зміни до п. 1 абз. 1 наказу ДФС від 30.08.2016 року №3048-о "Про звільнення працівників", а саме зазначено: вважати звільненим підполковника податкової міліції ОСОБА_1 (М-103931) з посади та податкової міліції Державної фіскальної служби України 09.09.2016 року.

З огляду на наведене, оскільки позивача було звільнено з посади з порушенням норм чинного законодавства, то вказаний наказ Державної фіскальної служби України від 19.09.2016 року №3195-о "По особовому складу", яким змінено дату звільнення позивача, також є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Із довідки Головного управління ДФС у Закарпатській області від 19.09.2016 року №208/05-0 грошове забезпечення позивача становило: липень 2016 року 2371 грн. 16 коп., за серпень 2016 року 2371 грн. 16 коп., тобто загальна сума доходу за останні два місяці перед звільненням становила 4 742 грн. 32 коп.

При цьому, середньоденний заробіток позивача за 1 день складає 110 грн. 29 коп. (4 742 грн. 32 коп. / 41 календарний день).

Таким чином, втрачений заробіток за час вимушеного прогулу становить 90 437 грн. 80 коп. (110 грн. 29 коп. х 820 календарних днів вимушеного прогулу), який слід стягнути з Головного управління ДФС у Закарпатській області.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Отже, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць слід звернути до негайного виконання.

Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 6 цієї статті встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи видно, що 05.02.2019 року між Адвокатським об`єднанням «Греца і парнери» та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги.

На виконання даного договору Адвокатським об`єднанням «Греца і парнери» надано наступні послуги: підготовка апеляційної скарги на рішення суду та участь в судовому засіданні. Вартість наданих послуг становить 6000 грн., що підтверджується актом виконаних робіт (наданих послуг) від 13.12.2019 року, рахунком від 13.12.2019 року та квитанцією про оплату від 16.12.2019 року.

Оскільки, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду задоволено заявлені позовні вимоги, то таким чином з відповідачів на користь ОСОБА_1 слід присудити 6000 грн. понесених судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким адміністративний позов слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року у справі №807/1396/16 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 30.08.2016 року №3048-о «Про звільнення працівників» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу зонального контролю управління власної безпеки ГУ ДФС у Закарпатській області та податкової міліції Державної фіскальної служби України в запас.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 19.09.2016 року №3195-о «По особовому складу» в частині внесення змін до п. 1 абз. 1 наказу ДФС України від 30.08.2016 року №3048-о «Про звільнення працівників».

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу зонального контролю управління власної безпеки ГУ ДФС у Закарпатській області з 07 вересня 2016 року.

Стягнути з Головного управління ДФС у Закарпатській області (код ЄДРПОУ - 39393632) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 90 437 (дев`яносто тисяч чотириста тридцять сім) гривень 80 коп.

Стягнути солідарно з Державної фіскальної служби України (код ЄДРПОУ - 39292197) та Головного управління ДФС у Закарпатській області (код ЄДРПОУ - 39393632) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 6000 (шість тисяч) гривень судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення грошового забезпечення в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 243 КАС України - з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький

Повний текст постанови складено 24.12.2019 року.