Справа № 820/1822/16
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 р.Справа № 820/1822/16
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Донець Л.О. , Гуцала М.І. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Самойлова В.В.) від 18.08.2016 року (повний текст рішення складено 23.08.2016р.) по справі №820/1822/16

за позовом ОСОБА_1

до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області, Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання прийняти на службу, зобов`язання зарахування стажу до вислуги років, стягнення компенсації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду із адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області, Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ ГУМВС України в Харківській області від 03.03.2016 № 5 о/с в частині його звільнення згідно Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України у запас Збройних сил за ст. 64 "г" /через скорочення штатів/ з посади начальника тренінгового центру ГУМВС України в Харківській області;

- зобов`язати відповідача або правонаступника прийняти його на службу до Головного управління Національної поліції в області відповідно фаху на рівнозначну, вищу або нижчу посаду від тієї яку він обіймав працюючи до для звільнення та присвоїти відповідне звання - підполковник поліції, шляхом видання відповідних наказів;

- зобов`язати зарахувати йому час з 06.11.2015 до дати призначення в Національну поліцію до вислуги років;

- стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу;

- стягнути з відповідача на його користь компенсацію за матеріальну шкоду за користування юридичними послугами.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що звільнення його із займаної посади є незаконним, оскільки вчинено з порушенням вимог діючого законодавства.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2016 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області від 03.03.2016 № 5 о/с щодо звільнення згідно Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України у запас Збройних сил за ст. 64 "г" /через скорочення штатів підполковника міліції ОСОБА_1 /М-183023/, начальника тренінгового центру ГУМВС України в Харківській області з 06.11.2015 року.

Зобов`язано Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області поновити позивача в органах внутрішніх справ на посаді начальника тренінгового центру ГУМВС України в Харківській області з 06.11.2015 року.

Зобов`язано Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області та Головне управління Національної поліції в Харківській області вирішити питання щодо зарахування позивача до тимчасового штату Головного управління Національної поліції в Харківській області.

Зобов`язано Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по день поновлення на службі.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постанову в частині поновлення на посаді та нарахування і виплати грошового забезпечення в межах місячного окладу звернуто до негайного виконання.

На зазначену постанову ОСОБА_1 , Головним управлінням Національної поліції в Харківській області та Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області подано апеляційні скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2016 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2016 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області залишено без руху.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2016 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2016 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Харківській області задоволено частково, скасовано постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2016 року та ухвалено нову, якою адміністративний позов задоволено частково: визнано незаконним та скасувати наказ Голови ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області - т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області Дмитрієва А.А. від 03.03.2016р. № 5 о/с в частині дати звільнення ОСОБА_1 з посади начальника тренінгового центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області з 06 листопада 2015р.; зобов`язано Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області внести зміни до наказу № 5 о/с від 03.03.2016р. щодо дати звільнення ОСОБА_1 ; зобов`язано Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.11.2015р. по дату звільнення та вирішити питання щодо зарахування до вислуги років періоду з 06.11.2015р. по дату звільнення; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 08.08.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд виходив з того, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки апеляційній скарзі позивача та розглянув спір в частині, в якій апеляційне провадження не відкривалося. При новому розгляді справи суду необхідно визначити межі апеляційного перегляду з урахуванням апеляційних скарг за якими відкрито апеляційне провадження та вирішити питання щодо повернення апеляційної скарги Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області або щодо відкриття апеляційного провадження.

У зв`язку з ліквідацією Харківського апеляційного адміністративного суду, справу передано до Другого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2019 року адміністративну справу прийнято до провадження; апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області повернуто скаржнику; призначено справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Харківській області до апеляційного розгляду.

В апеляційній скарзі позивач просив змінити пункт 5 резолютивної частини постанови Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2016 року та стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області заробітну плату за час вимушеного прогулу з 6 листопада 2015 року по день винесення постанови судом апеляційної інстанції, а також стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати в розмірі 9200 грн.

Вказує, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд безпідставно змінив обраний позивачем спосіб захисту та замість стягнення конкретної суми на момент вирішення спору, постановив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу. Крім того вказує, що судом неправомірно відмовлено у відшкодуванні витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Харківській області просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні вказаної частини позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на прийняття оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, його необґрунтованість, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує, що станом на час видання наказу, УМВС перебувало у стані припинення, а усі штатні посади скорочено, що унеможливлювало фактичне поновлення позивача та зумовило необхідність визнання його звільненим через скорочення штатів. Таким чином, можливість подальшого проходження служби позивача в міліції відсутня, а УМВС не мало правових підстав для вчинення будь-яких дій, спрямованих на працевлаштування позивача до органів Національної поліції.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представники підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити та відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Представник відповідачів у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Харківській області та просив її задовольнити, відмовивши позивачу у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши рішення суду, доводи апеляційних скарг, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач з 05.09.1997 року проходив службу в органах внутрішніх справ. За період служби, працював на посадах міліціонера, інструктора з бойової підготовки, інспектора зі службової підготовки відділу охорони Харківського метрополітену, інспектора та старшого інспектора відділу професійної підготовки ГУМВС України в області, викладача, старшого викладача та начальника навчального центру підготовки працівників ОВС ГУМВС України в області та начальника тренінгового центру ГУМВС України в області. За час перебування на службі в органах внутрішніх справ позивач отримав звання підполковника міліції, загальний стаж його роботи в правоохоронних органах складає більше ніж 19 років.

Відповідно Наказу ГУМВС України в Харківській області № 576 о/с від 27.10.2015 р. підполковника міліції ОСОБА_1 , начальника тренінгового центру ГУМВС України в Харківській області, звільнено згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за ст. 64 "Є "за порушення дисципліни".

Не погодившись із правомірністю звільнення, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2016 року по справі №820/11152/15 адміністративний позов задоволено; визнано протиправним та скасовано вищевказаний наказ та поновлено позивача на посаді начальника тренінгового центру ГУМВС України в Харківській області з 27.10.2015 року та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу; в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць судове рішення звернуто до негайного виконання. Рішення суду набрало законної сили.

На виконання судового рішення, наказом ГУМВС України в Харківській області від 03.03.2016 року № 5 о/с поновлено позивача на посаді начальника тренінгового центру ГУМВС України в Харківській області, з тим же грошовим забезпеченням, з 27.10.2015 р. та з виплатою суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць.

Вказаним наказом також звільнено позивача згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнити за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) у запас Збройних Сил з 06.11.2015 року, з виплатою компенсації за невикористану частину чергової відпустки за 2015 рік у кількості 20 діб.

В обґрунтування підстав звільнення, відповідачі під час розгляду справи вказували, що у зв`язку із набранням чинності з 07.11.2015 року Закону України Про Національну поліцію в Україні створений новий державний орган виконавчої влади Національна поліція із зовсім новою структурою, який не є правонаступником органів внутрішніх справ, що одночасно припинили свою діяльність. З урахуванням положень п.п.8-10 розділу ХІ Закону України Про Національну поліцію позивач, будучи попереджений про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, у визначений період не звернувся із заявою про прийняття його на службу до поліції, а відтак, був звільнений зі служба через скорочення штатів.

Не погоджуючись із правомірністю звільнення, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача зі служби є незаконним, а відтак оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню у судовому порядку. Також, суд дійшов висновку, що належним способом відновлення порушених прав позивача є зобов`язання Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області поновити позивача в органах внутрішніх справ на посаді начальника тренінгового центру ГУМВС України в Харківській області з 06.11.2015 року; зобов`язання Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області та Головне управління Національної поліції в Харківській області вирішити питання щодо зарахування позивача до тимчасового штату Головного управління Національної поліції в Харківській області; зобов`язання Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по день поновлення на службі. В іншій частині позовних вимог суд дійшов висновку про їх необґрунтованість.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Приписами ст. 129-1 Конституції України встановлено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу N 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Як встановлено під час розгляду справи та підтверджується наявними в ній доказами, постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2016 року по справі №820/11152/15 позивача поновлено на посаді начальника тренінгового центру ГУМВС України в Харківській області з 27.10.2015 року.

При цьому, постанова в частині поновлення позивача на посаді допущена судом до негайного виконання.

Колегія суддів зазначає, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Таким чином, рішення суду, яке відповідно до закону підлягає негайному виконанню, є обов`язковим для виконання, зокрема посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Згідно п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що законодавством передбачено обов`язок роботодавця добровільно та негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець повинен видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду,.

Під час судового розгляду встановлено, що позивача поновлено на посаді в органах внутрішніх справ лише наказом від 03.03.2016 року №5 о/с. При цьому, вказаним же наказом позивача звільнено у запас Збройних Сил з 06.11.2015 року.

Перевіряючи правомірність звільнення позивача, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки регулюється Законом України від 20.12.1990 року №565-XII Про міліцію, в редакції чинній на момент виникнення правовідносин.

Відповідно до статті 18 вказаного Закону, порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №114 від 29.07.1991 року (далі - Положення).

Згідно з п.8 Положення, дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

За приписами пп. г п.64 Положення, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Водночас, на момент розгляду цієї справи Закон України від 20.12.1990 року № 565-ХІІ Про міліцію втратив чинність та вступив у дію Закон України від 02.07.2015 року № 580-VІІІ Про Національну поліцію.

Відповідно до пункту 1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про Національну поліцію, останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Відповідно до п.1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про Національну поліцію, останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон України Про Національну поліцію опублікований в газеті Голос України від 06.08.2015 року № 141-142, набрав чинності 07.11.2015 року. При цьому, пункти 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону набрали чинності з 07.08.2015 року.

Згідно з пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про Національну поліцію, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Пунктами 9, 10, 11 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про Національну поліцію передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, можуть були прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або неприйняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Відповідно до наведених приписів законодавства, працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, одним із двох способів: шляхом видання наказу про призначення за його згодою або шляхом проходження конкурсу.

У першому випадку формою волевиявлення особи є надання згоди на призначення на посаду. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва. Згода особи є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком згоди є призначення особи на посаду відповідно до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути виявлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до пп. «г» п.64 Положення.

У другому випадку необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

З наведеного випливає, що лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття певної посади, виникають підстави для застосування п.10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» щодо звільнення особи за скороченням штатів.

За змістом пункту 64 г Положення, звільнення у зв`язку із скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Слід зазначити, що приписи норм Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про Національну поліцію та Положення, на які йдеться посилання у спірному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу прямо зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Даний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 13.03.2019 року по справі №815/70/16.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як було встановлено під час розгляду справи та не заперечувалось відповідачами, жодної вакантної посади позивачу запропоновано не було.

На підставі викладеного, відповідачем жодним чином не було обґрунтовано відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, оскільки не враховано відсутність відмови позивача від проходження служби в поліції та не перевірено взагалі можливість реалізації його права на прийняття на службу до поліції.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити, що позивач не міг скористатися правами, передбаченими вище, зокрема подати заяву (рапорт) про своє волевиявлення щодо проходження служби в органах поліції, оскільки на день набрання чинності Закону України Про Національну поліцію його було незаконно звільнено.

Вказаний висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, яка міститься у постанові від 14.08.2019 року по справі №810/1942/16.

Вищевказане на думку колегії суддів свідчить про порушення права позивача на подання заяви особисто до органу поліції з висловлення бажанням проходити службу саме у такому органі поліції та взагалі, розгляду його кандидатури на посаду в поліції.

На підставі викладеного, оскільки можливість подальшого використання позивача на службі не було досліджено суб`єктом владних повноважень, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про незаконність звільнення його зі служби, та, як наслідок, протиправність оскаржуваного наказу.

В зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та скасуванню не підлягає.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно ч. 1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Слід зауважити, що Верховний Суд України в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14 сформулював правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Враховуючи встановлений судом факт незаконного звільнення позивача з посади, колегія суддів вважає, що позивач підлягає поновленню на попередньо займану посаду.

При цьому, оскільки положеннями діючого законодавства передбачено, що особа поновлюється на попередній роботі саме органом, який розглядає трудовий спір, тобто, в даному випадку судом, то висновки суду першої інстанції про необхідність зобов`язання певного суб`єкта владних повноважень поновити особу на посаді є неналежним способом захисту порушених прав позивача.

В зв`язку з чим, рішення суду в частині задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області поновити позивача в органах внутрішніх справ на посаді начальника тренінгового центру ГУМВС України в Харківській області з 06.11.2015 року підлягає скасуванню із прийняттям в цій частині нового судового рішення про поновлення позивача в органах внутрішніх справ на посаді начальника тренінгового центру ГУМВС України в Харківській області з 06.11.2015 року.

Також, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність зобов`язання Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області та Головного управління Національної поліції в Харківській області вирішити питання щодо зарахування позивача до тимчасового штату Головного управління Національної поліції в Харківській області.

Так, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які були незаконно звільнені поновлюються на попередній посаді та не вправі вимагати поновлення їх на посаді на заново утвореній установі, якщо вони не були переведені туди в установленому порядку.

Проте, у спірних правовідносинах невиконання органом державної влади свого обов`язку у встановлений законом строк не може позбавляти особу права на прийняття на службу до поліції відповідно до п.9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію».

В зв`язку з чим, оскільки під час розгляду питання щодо призначення позивача на посаду в органах Національної поліції має бути перевірено його відповідність вимогам до поліцейських, суд вважає, що для повного захисту прав позивача наявні підстави для зобов`язання ГУНП в Харківській області вирішити питання про прийняття його на службу до поліції відповідно до пункту 9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 25.03.2019 року у справі №825/3735/15-а.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Абзац перший пункту 1.6 розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом МВС від 31.12.2007р. №499, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 року за №205/14896, яка була чинна на час спірних правовідносин (далі Інструкція №499), грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Пункт 1.18 розділу І Інструкції №499, при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

Згідно ч. 5 п. 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 20.05.2013 року № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі", задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Натомість, на думку колегії суддів, застосований судом першої інстанції спосіб захисту прав позивача шляхом зобов`язання Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по день поновлення на службі без обчислення її розміру, не відповідає приписам ст. 2 КАС України, оскільки належним способом в даному випадку є саме стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, із зазначенням конкретного розміру заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 19.09.2018 року по справі №2а-16510/12/2670.

Згідно наданої відповідачем довідки, розмір середнього заробітку позивача складає 0 грн., проте вказано, що посадовий оклад за останньою посадою складає 1100 грн.(т.2 а.с. 49)

Позивачем та його представниками під час апеляційного розгляду справи не ставилось під сумнів правомірність вказаних у довідці сум.

Приписами статті 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, що у разі поновлення працівника на роботі в судовому порядку, відповідне рішення суду підлягає негайному виконанню та вважається виконаним з моменту видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення та внесення запису до трудової книжки. У випадку затримки роботодавцем виконання рішення суду та поновлення працівника на роботі, він має сплатити робітнику середній заробіток за час затримки.

Із аналізу норм чинного трудового законодавча, а саме: статтею 235, 236 КЗпП України вбачається, що особа, яка була незаконно звільнена повинна бути поновлена на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Поновленим на роботі вважається працівник, ознайомлений з наказом про поновлення на роботі та фактично допущений до виконання своїх трудових обов`язків.

Колегія суддів зазначає, що на даний час позивач не поновлений на посаді, що не заперечувалось сторонами по справі.

Так, як вбачається з матеріалів справи, на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2016 року, наказом голови Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області від 28.09.2016 року №30 о/с скасовано оскаржуваний наказ про звільнення позивача та поновлено останнього на посаді. Проте, наказом голови Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області від 08.12.2016 року №35 о/с, на виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2016 року, скасовано наказ 28.09.2016 року №30 о/с та внесено зміни до оскаржуваного наказу в частині дати звільнення позивача зі служби.

Тобто, на даний час оскаржуваний наказ в частині звільнення позивача зі служби є чинним.

Проте, колегія суддів зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції скасовано Верховним Судом 08.08.2019 року. Тобто, з 08.08.2019 року оскаржуване рішення суду першої інстанції є чинним, зокрема, в частині негайного поновлення на посаді. Натомість, відповідач не надав доказів вчинення жодних дій в частині виконання рішення суду першої інстанції, після скасування у касаційному порядку рішення суду апеляційної інстанції.

Крім того, на думку колегії суддів, триваюча процедура судового розгляду, не може обмежувати позивача у праві на отримання середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, враховуючи надану відповідачем довідку про доходи із зазначенням розміру посадового окладу, розмір виплати за період вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по 16.12.2019 року (дату ухвалення рішення суду апеляційної інстанції) складає 54319 грн. 05 коп.

При цьому, оскільки обов`язок щодо відрахування платежів, податків та зборів покладено на роботодавця, суд визначає суму без їх урахування, а також урахування фактично сплачених позивачу сум.

Згідно ч. 4 ст.13 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", територіальні органи міністерства припиняються як юридичні особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про державну реєстрацію їх припинення.

Дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в результаті її ліквідації є датою державної реєстрації припинення юридичної особи (ч.12 ст.36 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців").

Станом на час розгляду справи Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області перебуває у стані припинення та не ліквідовано.

Враховуючи встановлену законодавцем можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, що не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, колегія суддів вважає, що виплата позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу повинно бути здійснено саме Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області в особі Ліквідаційної комісії.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині зобов`язання Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по день поновлення на службі, із прийняттям в цій частині нового судового рішення про стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області в особі Ліквідаційної комісії на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по 16.12.2019 року в сумі 54319 грн. 05 коп. з відрахуванням обов`язкових платежів, податків та зборів, а також фактично виплачених сум.

З приводу заявлених позивачем вимог про стягнення компенсації за користування юридичними послугами, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до вимог ст. 90 КАС України (в редакції, яка була чинна на час розгляду справи у суді першої інстанції), витрати, пов`язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторонни, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" (в редакції, яка була чинна на час розгляду справи у суді першої інстанції) визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Колегія суддів зазначає, що з наданих позивачем документів не можливо зробити висновок про обсяги наданих юридичних послуг, крім того вони не містять достатніх критеріїв для визначення обсягу наданих послуг.

Виходячи з вищевикладеного, оскільки позивачем не було у встановленому законом порядку підтверджено понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 9200 грн., то суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення на його користь вказаної суми, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині є правомірним та скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню в частині задоволених позовних вимог, із прийняттям в цій частині нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Харківській області задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2016 року по справі №820/1822/16 скасувати в частині:

зобов`язання Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області поновити ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді начальника тренінгового центру ГУМВС України в Харківській області з 06.11.2015 року;

зобов`язання Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області та Головного управління Національної поліції в Харківській області вирішити питання щодо зарахування ОСОБА_1 до тимчасового штату Головного управління Національної поліції в Харківській області;

зобов`язання Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по день поновлення на службі.

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким:

поновити ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді начальника тренінгового центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області з 06.11.2015 року;

зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області вирішити питання про прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції відповідно до пункту 9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію»;

стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Харківській області в особі Ліквідаційної комісії (61002, Харківська обл., м.Харків, вул. Жон Мироносиць, буд. 5, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по 16.12.2019 року в сумі 54319 (п`ятдесят чотири тисячі триста дев`ятнадцять) грн. 05 коп. з відрахуванням обов`язкових платежів, податків та зборів, а також фактично виплачених сум.

В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2016 року по справі № 820/1822/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) Л.О. Донець М.І. Гуцал

Повний текст постанови складено 23.12.2019 року