Справа № 826/6605/18
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2019-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6605/18 Суддя (судді) першої інстанції: Шулежко В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів: Єгорової Н.М. та Сорочка Є.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Бангладеш ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач 1), Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві (далі - відповідач 2), в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ відповідача 2 від 26.06.2017 №273 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Народної республіки Бангладеш ОСОБА_1;

- визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача 1 від 20.11.2017 №114-17 про відхилення скарги на рішення відповідача 2 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача 1 повторно розглянути заяву громадянина Народної республіки Бангладеш ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить його скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, громадянин Бангладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Народної Республіки Бангладеш, народився і проживав у провінції Фені, район Фені Садар, Бангладеш, за національністю - бенгалець, сповідує іслам (суніт), неодружений.

Позивач залишив територію країни 03.12.2016, до України прибув нелегально з території третьої безпечної країни - Російської Федерації 28.01.2017.

Позивач звернувся 13.06.2017 до Головного управління ДМС України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на території України позивач перебував нелегально.

Позивач вказав, що до органів міграційних служб інших країни не звертався. За захистом в Україні звернувся вперше.

У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.06.2017 позивач вказав, що покинув країну походження через побоювання застосування до нього смертної кари за сфабрикованою кримінальною справою, в якій незаконно обвинувачують у співучасті у вбивстві його та ще близько 40 людей через те, що вони були присутні поруч із місцем вбивства, оскільки збирались на політичний пікет.

У своїй заяві позивач зазначив, що не може повернутися до Бангладеш, оскільки його можуть незаконно стратити за обвинуваченням у злочині, який він не скоював.

Згідно повідомлення Головного управління ДМС України у м. Києві № 157, позивачу відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту оформлене наказом від 26.06.2017 №273.

Позивачем подано скаргу до Державної міграційної служби України на відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Державною міграційною службою України прийнято рішення від 20.11.2017 №114-17 про відхилення скарги на рішення відповідача 2 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи, що вказані рішення порушують права та законні інтереси, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з якими погоджується і колегія суддів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до абзацу 6 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи ОСОБА_1, у ході проведення співбесіди відомості, які наводить позивач мають численні розбіжності.

У заяві від 13.06.2017 щодо маршруту переміщення та перетину кордону України позивач зазначав, що виїхав із Бангладеш 03.12.2016 до Індії, де перебував до 03.01.2017. Потім вилетів літаком до Російської Федерації, де перебував з 05.01.2017 до 26.01.2017, після чого автомобілем та пішки потрапив до України, перетнувши кордон 28.01.2017.

Разом з тим, під час заповнення реєстраційного листка позивач зазначив, що виїхав з країни постійного проживання у січні 2016 року, зазначивши місце проживання напередодні переїзду м. Дакка, район Уттора, що не відповідає відомостям з протоколу співбесіди від 19.06.2017, де останній зазначив, що виїхав із Бангладеш до Індії (м. Кальката, потім до м. Мумбай), де перебував протягом року, після чого 03.01.2017 вилетів літаком з м. Мумбай (Індія) до м. Москва (Росія), де перебував 24 дні. 26.01.2107 позивач автомобілем прямував до України, куди прибув 28.01.2017.

Наведене свідчить про суперечливість доводів позивача стосовно свого переміщення, зокрема щодо транспорту, яким прямував з Бангладеш до Індії, щодо дати та місця виїзду з країни постійного проживання.

Крім того, позивач надав суперечливі відомості стосовно свого навчання та роботи.

У заяві та реєстраційному листку позивач зазначив, що протягом останніх 10 років не працював, оскільки не мав змоги, проте у протоколі співбесіди від 19.06.2017 повідомив, що працював у ресторані в м. Фені помічником повара потягом 2008 - 2012 pp.

Позивач у заяві зазначив, що покинув країну походження через побоювання застосування до нього смертної кари за сфабрикованою кримінальною справою, оскільки його та ще близько 40 людей незаконно обвинувачують як співучасників вбивства через те, що вони були присутні поруч із місцем подій під час політичного пікету. Позивач боїться повертатись до Бангладеш тому, що його можуть незаконно стратити за обвинуваченням у злочині, який він не скоював. Також у заяві позивач зазначив, що був членом партії Авамі Ліг, а саме молодіжного крила Чатра Ліг , до якої вступив у 2008 році.

Крім того, з відкритих інформаційних джерел підтверджується інформація щодо існування правлячої політичної партії Бангладеш Авамі Ліг та подій, які відбулися у травні 2014 року в м. Фені, HP Бангладеш, а саме вбивства голови осередку партії Авамі Ліг по підокругу (упазілі) Фулгазі - Екрамул Хак.

Згідно протоколу співбесіди від 19.06.2017, у відповідь на поставлені питання щодо мітингів, які проходили, назв, місць та часу їх проведення, їх основної мети, позивач повідомив, що був помічником, брав участь у мітингах, організовував збори, повідомляв про місце та час проведення мітингів. Позивач повідомив, що брав участь у мітингу 15.08.2013 (поминальний день у HP Бангладеш ) та 21.02.2014 (день бенгальської мови) в м. Фені, де збирались різні групи людей, разом спокійно проводили час, безладу не було.

Відповідач 2 звернув увагу, що вказані вище дати є національними святами HP Бангладеш та не мають безпосереднього відношення до діяльності політичних партій чи інших організацій.

Судом першої інстанції вірно враховано, що позивач не надав жодних доказів, які підтвердили б наявність у нього політичних поглядів та переконань, які суперечать ідеології та діяльності діючого уряду і унеможливлюють повернення до країни походження та щодо його дій, за які він міг понести покарання у країні громадянської належності, що свідчить про необґрунтованість тверджень позивача, оскільки останні ґрунтуються лише на загальновідомій інформації та носять суб`єктивний характер.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця

Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналізуючи інформацію по країні походження позивача встановлено, що Народна Республіка Бангладеш - це незалежна держава в Південній Азії, яка межує з Індією та М`янмою, з населенням більше 168 млн. чоловік. Столицею є місто Дакка. Відрізняється значною етнокультурною різноманітністю, офіційна мова - бенгальська. Є аграрно-індустріальною державною з економікою, що розвивається.

Під час розгляду справи Окружним адміністративним судом проаналізовано інформацію по країні походження позивача та вірно враховано що Бангладеш є правовою державою, де працює система судових та правоохоронних органів. Бангладеш - це унітарна держава, за формою правління парламентська республіка. Незалежність від Великобританії була здобута в 1971 році. Основними партіями Бангладешу є Ліга Авамі та Націоналістична партія Бангладеш (далі - НПБ). Ці дві політичні сили ведуть боротьбу за владу в Бангладеш близько п`ятнадцяти років та почергово домінують одна над одною.

В Бангладеш не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Крім того, відповідно до офіційної інформації, викладеної в листі Міністерства закордонних справ України від 21.07.2017 № 640/17-500-1955 "Щодо інформації по Народній Республіці Бангладеш", в якому зазначено, зокрема, що за підсумками моніторингу та опрацювання інформаційно-довідкових матеріалів Посольством України в Індії стосовно Народної Республіки Бангладеш (НРБ), яка покриває її за сумісництвом, зазначена країна не є проблемною у плані забезпечення базових прав людини, у тому числі і на політичну та громадську діяльність. Західні держави, у першу чергу, непокоїть масова нелегальна міграція з НРБ, яка фактично заохочується владою у цій перенаселеній країні як спосіб зниження соціально-економічних проблем. Для дипустанов країн ЄС та Північної Америки в Дацці та Нью-Делі вже стала звичною практика того, що громадяни НРБ з метою отримання візи зловживають питанням політичного переслідування. Як правило, реакція дипмісій на подібні звернення є негативною.

Інформація про ситуацію в країні походження позивача, є загальновідомою та не потребує доказування, та наявних у них реальних побоювань стати жертвами переслідування у разі повернення до країни громадянської належності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Отже, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Наведене в сукупності свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі проаналізовано обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді: