Справа № 520/7454/19
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 р. м. Харків Справа № 520/7454/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Донець Л.О. , Бенедик А.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2019, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М. (повний текст складено 23.10.19) по справі № 520/7454/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , третя особа - Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області

про скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України), третя особа - Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області (далі ЦМУ ДМСУ у м.Києві та Київській області), в якому просив скасувати наказ ДМС України від 31.05.2019 №165 Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання в частині, що стосується громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 задоволено позов ОСОБА_1 .

Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що спірний наказ було прийнято за наслідками перевірки законності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , в ході якої встановлено, що рішення про надання даної посвідки було прийнято з порушенням норм міграційного законодавства.

Позивачем до суду відзив на апеляційну скаргу не надано, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представники сторін у справі про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження з урахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Разом з тим, з врахуванням вимог ч. 5 ст. 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення є дата складання його повного тексту.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог поданої відповідачем апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджено, що громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вперше прибув до України 06.10.1989 з метою працевлаштування відповідно до Міжурядової Угоди "Про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР". Працював на Київському заводі "Ленінська кузня" в період з 06.10.1989 по 06.10.1993.

13.02.2003 ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні відповідно до абз.4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" та, в подальшому, 19.05.2008 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні з терміном дії "безстроково".

Разом з тим, висновком ЦМУ ДМСУ в м. Києві та Київській області від 23.05.2019 про розгляд матеріалів справи щодо оформлення і видачі посвідки на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 визнано, що рішення, прийняті керівництвом УГП та ІС ГУ МВС України в м. Києві щодо документування ОСОБА_1 на постійне проживання, прийнято з порушенням вимог Закону України "Про імміграцію" та підлягає скасуванню, оскільки заяву позивача про видачу посвідки прийнято після шестимісячного терміну, передбаченого приписами абз.4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію". Також вказано, що дію абз.4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" продовжено не було.

Вказаний висновок було надіслано до ДМС України для підготовки проекту наказу про скасування рішення щодо видачі посвідки на постійне проживання позивача та визнання її недійсною.

ДМС України винесено наказ №165 від 31.05.2019 про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання, в пункті 16 якого зазначено про визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 105925 громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Крім того, наказано начальникові ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області забезпечити вилучення зазначених у підпункті 16.1 пункту 16 наказу посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Позивач, вважаючи вказаний наказ стосовно нього протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що первинно при видачі позивачу посвідки на постійне проживання уповноважений орган проводив перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувався положеннями абз.4 п.4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні. Доказів того, що посвідка на постійне проживання ОСОБА_1 є підробленою або отримана позивачем у не передбаченому законом порядку, відповідачем не надано. З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування дозволу на імміграцію.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 5 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

Згідно зі статтею 16 цього Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.

Відповідно до абзацу 6 статті 1 Закону України від 7 червня 2001 року №2491-III "Про імміграцію" посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно із частиною четвертою статті 11 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній станом на 2003 рік) особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Положеннями абзацу четвертого пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній станом на 2003 рік) передбачено, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Аналіз наведених правових норм дають підстави для висновку, що посвідка на постійне проживання видається у разі отримання дозволу на імміграцію.

При цьому, іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року посвідка на постійне проживання в Україні видається без оформлення дозволу на імміграцію у разі звернення із заявою про видачу вказаної посвідки протягом шести місяців з дня набрання чинності Законом України "Про імміграцію".

Відповідно до розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" цей Закон набирає чинності через місяць з дня його опублікування.

Враховуючи, що Закон України від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ "Про імміграцію" опубліковано 07 липня 2001 року у виданні "Урядовий кур`єр" № 119, отже цей Закон набув чинності 07 серпня 2001 року.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач у 1989 році прибув до України з метою працевлаштування та у подальшому залишився проживати в Україні. Із заявою щодо видачі посвідки на постійне проживання в Україні позивач звернувся з пропуском шести місяців з дня набрання чинності Закону України "Про імміграцію", як-то передбачено абзацом четвертим пункту 4 розділу V Прикінцевих положень вказаного Закону.

Водночас, при наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні у лютому 2003 року уповноваженим органом була проведена перевірка законності залишення його на постійне проживання на території України.

При цьому, такий уповноважений орган, приймаючи рішення про документування позивача посвідкою на постійне місце проживання, керувався саме пунктом 4 Розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію виявлено не було та надано позивачу посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Колегія суддів звертає увагу, що 19.05.2008 позивача було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні з терміном дії "безстроково", що свідчить про здійснення уповноваженими органами повторної перевірки наявності підстав для видачі відповідної посвідки.

Крім того, відповідачем до суду не повідомлено відомостей та не надано доказів, а судом не встановлено обставин стосовно того, що з моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання виникали нові обставини, які б тягли за собою обґрунтованого скасування дозволу на імміграцію.

Отже, доводи апелянта про те, що рішення про видачу позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства є необґрунтованими.

Додатково колегія суддів відмічає, що перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію визначений положеннями статті 12 Закону України "Про імміграцію". Скасування дозволу на імміграцію з інших підстав, зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду викладено в постановах від 27 березня 2019 року у справі №820/1863/17, від 17 квітня 2019 року у справі №820/1607/17, від 26 червня 2019 року у справі №820/4595/17, від 27 вересня 2019 року у справі №820/1822/17.

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів звертає увагу, що підстави для відступлення від правових позицій Верховного Суду судом не встановлені, а сторонами не повідомлені.

З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції.

Також, відхиляючи доводи апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що зумовлює, згідно приписів ст.316 КАС України, залишення вимог апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Зважаючи на результати розгляду апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та вимоги ст. 139 КАС України, у справі відсутні підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 по справі № 520/7454/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) Л.О. Донець А.П. Бенедик
Повний текст постанови складено 24.12.2019.