Справа № 280/3180/19
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 грудня 2019 року м. Дніпросправа № 280/3180/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року (суддя Семененко М.О., повний текст складено 23.09.2019р.) у справі №280/3180/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язати Начальника управління Держгеокадастру Запорізької області виконати розпорядження голови Вільнянської РДА №95, а саме зобов`язати внести відповідні зміни до землеустрою земель району;

2) зобов`язати відповідача записати в трьох довідках форми 6-зем з державної статистичної звітності про наявність земель та їх розподіл: від 27.02.2018 року №08026475/165-18, від 28.02.18 року № 08026476/165-18, від 27.02.2018 № 08026474/165-18 в розділі №3 довідок "форма власності на землю" - зазначити - державна;

3) зобов`язати відповідача в довідці від 27.02.2018 №08026475/165-18, в розділі №10 зазначити кадастровий номер земельної ділянки - №-02-001-0045;

4) стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в 1000 грн. і моральну шкоду в 50 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що на виконання судового рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 13.03.2012 по справі №0811/508/12 відповідачем видано накази про надання позивачу дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок на території Любимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Вказані земельні ділянки розташовані на землях колишнього КСП "Таврія". Розпорядженням голови Вільнянської районної державної адміністрації №95 від 14.03.2017 визнано таким, що втратив чинність державний акт на право колективної власності КСП "Таврія" на землю, однак відповідачем не внесено відповідних змін до землевпорядної документації щодо форми власності на землю. Позивачка зазначала, що протиправна бездіяльність з боку Управління Держгеокадастру щодо невиконання розпорядження голови Вільнянської районної адміністрації №95 від 14.03.2017 призвела до видачі начальником управління Держгеокадастру у Вільнянському районі Запорізької області позивачу довідок №19-28-0.5-636/2-17 від 21.04.2017, №19-28-0.5-633/2-17 від 20.04.2017, №19-28-0.5-632/2-17 від

20.04.2017 з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками, зміст яких не відповідає дійсності, оскільки в них зазначено форму власності земель - колективна. Внаслідок отримання довідок такого змісту Державне підприємство "Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" зупинив роботу за договорами, укладеними з позивачем про виготовлення проектів землеустрою. Позивачка оскаржила таку бездіяльність відповідача до суду і рішенням Запорізького окружного адміністративного суду у справі №280/1809/19 позовні вимоги було задоволено частково. На виконання судового рішення 27.02.2018 відповідачем видано довідки форми 6-зем з державної статистичної звітності про наявність земель та їх розподіл №08026475/165-18, №08026476/165-18 та № 08026474/165-18, у яких розділ "форма власності" не заповнений. Позивачка вважала, що такий зміст виданих довідок суперечить приписам чинного законодавства, просила зобов`язати відповідача вказати в довідках форму власності на землю "державна" та в довідці від 27.02.2018 №08026475/165-18, в розділі №10 зазначити кадастровий номер земельної ділянки - №-02-001-0045. Також позивачка посилалася на те, що є людиною похилого віку, протиправна поведінка відповідача, яка є тривалою, її травмує, не дає можливості отримати у власність земельну ділянку, що призвело до негативних наслідків для здоров`я, постійного нервового стресу, та завдає їй моральної шкоди, яку вона оцінює у 50 000 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року позов задоволено частково, а саме:

зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області надати ОСОБА_1 довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями щодо земельних ділянок, вказаних у довідках від 27.02.2018 №0-8-0.26-474/165-18, від 27.02.2018 №0-8-0.26-475/165-18, від 27.02.2018 №0-8-0.26-476/165-18 із зазначенням форми власності на землю у відповідності до частини 3 статті 78 Земельного кодексу України, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення;

стягнуто на користь ОСОБА_1 з Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області моральну шкоду в розмірі 1000 грн (одна тисяча гривень).

В іншій частині позову відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при складенні спірних довідок форми 6-зем відповідачем діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені земельним законодавством. Такі висновки суд обґрунтував тим, що всупереч нормам земельного законодавства відповідач не вказав форму власності на землю у довідках з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, виданих позивачу на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.12.2017 у справі №808/1809/17, що унеможливлює роботу по виготовленню проектів землеустрою та призводить до невиконання рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 13.03.2012 по справі №0811/508/12. При цьому суд вказав на те, що визначаючи форму власності у спірних довідках, відповідачу слід було врахувати те, що відповідно до ч.1 ст.84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Тобто, будь-які землі, які не перебувають у приватній або комунальній власності, є землями державної власності.

Крім цього суд першої інстанції дійшов висновку про те, що неправомірними діями відповідача позивачці було завдано моральних страждань, остання була вимушена неодноразово звертатися до суду за захистом порушеного права, тривалий час перебуваючи в стані правової невизначеності. Ураховуючи ступень страждань позивачки, її похилий вік, суд дійшов висновку про те, що співмірною компенсацією завданої моральної шкоди є сума 1000,0грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить:

змінити мотивувальну частину рішення суду шляхом застосування до спірних відносин приписів законодавства у вигляді п.21 Перехідних положень Земельного кодексу України та ч.1, 2 ст.83 Земельного кодексу України. Виключивши з цієї ж частини судового рішення посилання на ч.1 ст.84 Земельного кодексу України та висновок суду, який був зроблений внаслідок застосування згаданої норми матеріального права, а саме: «відповідно до ч.1 ст.84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Вищевказане свідчить про те, що будь-які землі, які не перебувають у приватній або комунальній власності, є землями державної власності»;

скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 1000,0грн. та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаної позовної вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що сам по собі факт протиправної поведінки не може свідчити про завдання позивачці моральної шкоди. З цього приводу відповідач вказує, що судом не було встановлено обставин, які б підтверджувалися належними та допустимими доказами та які б свідчили про факт завдання позивачці моральної шкоди. Крім цього відповідач звертає увагу на те, що спірні довідки видані позивачці на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.12.2017 у справі №808/1809/17, в резолютивній частині якого зазначено про обов`язок видати довідки без зазначення слів: «форма власності на землю колективна». Саме на виконання судового рішення відповідачем і було видано довідки, в яких було відсутнє зазначення про форму власності на землю. З цих підстав відповідач, вказуючи на те, що оскільки у резолютивній частині рішення судом було чітко сформульовано спосіб його виконання, то відсутні підстави стверджувати про те, що у спірному випадку відповідачем видано довідки зміст яких призводить до порушення прав позивачки. Також відповідач посилається на те, що до Державного реєстру не було внесено запису про скасування державної реєстрації права колективної власності на землю КСП "Таврія". Тобто, як зазначає відповідач, право власності попереднього користувача не було припинено в установленому порядку, а отже право форма права власності на земельні ділянки є колективною. У зв`язку з цим, як зазначає відповідач, суд був зобов`язаний застосувати положення п.21 Перехідних положень Земельного кодексу України, яким передбачено, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності. З цих же підстав, за позицією відповідача. суд повинен був застосувати положення ч.ч.1, 2 ст.83 Земельного кодексу України, якими передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. З цього приводу відповідач вказує на безпідставне застосування судом положень ч.1 ст.84 ЗК України, у зв`язку з чим і просить змінити рішення суду в цій частині.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на його законність і обґрунтованість.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи, які не заперечуються сторонами, свідчать про те, що в провадженні Запорізького окружного адміністративного суду перебувала справа №808/1809/17 за позовом ОСОБА_1 до Начальника управління Держгеокадастру у Вільнянському районі Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльності Начальника управління Держгеокадастру у Вільнянському районі Запорізької області та зобов`язання виконати розпорядження голови Вільнянської РДА №95 і внести відповідні зміни до землеустрою земель району та видати позивачці три довідки форми держкомзем про дійсний склад земель без слів колективна власність.

За результатами розгляду справи №808/1809/17 Запорізьким окружним адміністративним судом прийнято рішення від 20.12.2017 про часткове задоволення позовних вимог, яке набрало законної сили 02.02.2018.

Вказаним судовим рішенням встановлено такі обставини.

На примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебував виконавчий лист №811/508/12 виданий Кам`янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області 19.06.2012 про зобов`язання голови Вільнянської райдержадміністрації або особи яка буде виконувати вказані обов`язки голови - вчинити дії, направлені на анулювання державного акту на землю ліквідованого КСП "Таврія", а саме розпорядженням голови райдержадміністрації визнати таким, що втратив чинність державного акту на право колективної власності КСП "Таврія" на землю Серії ЗП 00034, від 31.03.1994 року, зареєстрованого в книзі записів за №506 у зв`язку з зняттям з обліку в ЄДРПОУ та передачі у власність земель членам КСП.

14.03.2017 виконуючим обов`язки голови Вільнянської РДА Запорізької області видано розпорядження №95 "Про виконання постанови про відновлення виконавчого провадження та вимоги державного виконавця", яким визнано таким, що втратив чинність, державний акт на право колективної власності КСП "Таврія" на землю серії ЗП №00034 від 31.03.1994 зареєстрований в книзі записів за №506 у зв`язку з зняттям з обліку в ЄДРПОУ та передачі у власність земель членам КСП.

Приймаючи вказане розпорядження, в.о. голови РДА керувався ст. 6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", ст. 129-1 Конституції України, та враховував: постанову Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 13.03.2012 по справі №811/508/2012 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії; постанову про відновлення виконавчого провадження від 07.03.2017 (ВП№33237258) про примусове виконання виконавчого листа №811/508/12 виданого 19.06.2012 Кам`янсько-Дніпровським районним судом та вимогу від 10.03.2017 №3754-6-03.4 державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Зюбрицького А.В.

Наказами в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області №136 від 29.12.2015, №91 від 21.06.2016, №92 від 21.06.2016 надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

ОСОБА_1 уклала договори з ДП "Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" про виконання робіт з розробки проектів землеустрою щодо відведення вказаних земельних ділянок.

З метою розробки проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок на підставі наказів ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області та на виконання ст. 50 Закону України Про землеустрій" ДП"Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" звернулось до Відділу у Вільнянському районі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області з проханням надати довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем), оскільки така довідка необхідна в якості вихідних даних, без наявності якої розробка проекту неможлива.

Начальником управління Держгеокадастру у Вільнянському районі Запорізької області на замовлення Інституту землеустрою видано довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями №19-28-0.5-636/2-17 від 21.04.2017, №19-28-0.5-633/2-17 від 20.04.2017, №19-28-0.5-632/2-17 від 20.04.2017. Однак, вказані довідки у графі "форма власності на землю" містять інформацію: "колективна".

Листом №943 від 18.05.2017 ДП "Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" повідомило позивачку про недоцільність подальшого виконання робіт за укладеними договорами оскільки відповідно до отриманих довідок наданий позивачці дозвіл стосується земель, які знаходяться в колективній власності.

Відповідно до ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.12.2017 у справі №808/1809/17 позов задоволено частково, зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області надати ОСОБА_1 довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями без зазначення слів: "форма власності на землю: колективна" щодо земельних ділянок, про які начальником управління Держгеокадастру у Вільнянському районі Запорізької області були видані довідки № 19-28-0.5-636/2-17 від 21.04.2017, №19-28-0.5-633/2-17 від 20.04.2017, №19-28-0.5-632/2-17 від 20.04.2017. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.12.2017 у справі №808/1809/17 відповідачем складено довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями щодо земельних ділянок, від 27.02.2018 №0-8-0.26-474/165-18, від 27.02.2018 №0-8-0.26-475/165-18, від 27.02.2018 №0-8-0.26-476/165-18.

За змістом даних довідок графа "форма власності" не заповнена. Міститься примітка: "інформація про форму власності на землю не зазначена у зв`язку з виконанням рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.12.2017 по справі №808/1809".

Вважаючи протиправними дії щодо видачі нових довідок з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями без зазначення форми власності на землю, позивачка подала до суду заяву в порядку ст.383 КАС України про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду в адміністративній справі №808/1809/17.

В даній заяві позивачка просила дати вказівку відповідачу надати довідки із заповненням всіх граф і вказати в п. 3 довідки форму власності.

Ухвалою суду від 25.01.2019 у справі №808/1809/17 заяву ОСОБА_1 в порядку ст.383 КАС України з приводу визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду у справі №808/1809/17 залишено без задоволення.

Ухвалюючи вказане судове рішення, суд виходив з того, що відповідні дії вчинено відповідачем на виконання рішення суду. Резолютивна частина рішення не містить вказівок щодо необхідності вчинення відповідачем будь-яких інших дій, отже у суду відсутні підстави для задоволення заяви позивачки.

При цьому суд вказав, що правомірність дій відповідача та змісту нових довідок можуть бути предметом нового адміністративного позову.

Враховуючи висновки суду, викладені в ухвалі від 25.01.2019 у справі №808/1809/17, позивачка звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

Так суд першої інстанції, аналізуючи положення Закону України «Про землеустрій», дійшов правильного висновку про те, що проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки, дозвіл на виготовлення яких позивачці надано відповідачем на виконання рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 13.03.2012 по справі №0811/508/12, включають у собі, у тому числі і інформацію про форму власності земельної ділянки.

У свою чергу, така інформація відображається у довідках №6-зем, що не заперечувалось відповідачем.

Як зазначено вище, у спірному випадку відповідачем позивачці видано довідки за формою №6-зем, в яких була відсутня інформація про форму власності на землю.

Вказані обставини призвели до неможливості виготовлення проекту землеустрою, який позивачка замовила у ДП «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».

Обгрунтовуючи свою позицію, відносно не відображення у виданих позивачці довідках інформації про форму власності земельних ділянок, відповідач посилався на рішення Запорізького окружного адміністративного суду у справі №808/1809/17, яким зобов`язано видати довідки без значення слів: «форма власності на землю: колективна».

З приводу таких аргументів відповідача суд першої інстанції обгрунтовано вказав на те, що вказаним судовим рішенням було визнано лише те, що довідки містять невірну інформацію щодо форми власності земельних ділянок, але дане судове рішення не містило жодних заборон для відповідача вказати в таких довідках форму власності на землю у відповідності до вимог земельного законодавства.

З цих підстав суд першої інстанції цілком правомірно зазначив те, що при складенні спірних довідок форми 6-зем відповідачем допущений надмірний формалізм, який призвів до порушення ним норм земельного законодавства.

При цьому слід зазначити і те, що такий підхід відповідача при складенні довідок призвів не лише до порушення норм земельного законодавства, а і прав позивачки, яка фактично позбавлена можливості реалізувати своє право на виготовлення проекту землеустрою, дозвіл на виготовлення якого відповідачем також надано лише на виконання судового рішення, ухваленого ще у 2012 році.

Враховуючи встановленні обставини справи, суть спірних відносин між сторонами, які неодноразово вирішувалися судовими інстанціями, приймаючи до уваги те, що запитувані позивачкою земельні ділянки раніш знаходилися в користуванні КСП «Таврія» на підставі державного акту про право колективної власності, який визнано таким, що втратив чинність на підставі розпорядження голови Вільнянської РДА №95 від 14.03.2017р., суд правильно виходив з такого.

Відповідно до ч.3 ст.78 Земельного кодексу України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Тобто, вказана норма чітко визначає три форми власності на землю в Україні та не передбачає довільного або розширеного тлумачення.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

З цього приводу судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що будь-які землі, які не перебувають у приватній або комунальній власності, є землями державної власності.

Отже суд першої інстанції правильно вказав на те, що при складенні оскаржуваних довідок відповідач повинен був визначити форму власності на землю щодо земельних ділянок, дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо яких отримано позивачем, у відповідності до ч.3 ст.78 Земельного кодексу України: або державна, або комунальна, або приватна.

Відповідач, прохаючи змінити рішення суду, зазначає про те, що у спірних відносинах підлягають застосування положення ч.ч.1, 2 ст.83 Земельного кодексу України та п.21 Перехідних положень Земельного кодексу України та з огляду на це вказує, що спірні земельні ділянки відносяться до комунальної форми власності.

З приводу таких аргументів відповідача слід зазначити те, що позиція відповідача, відносно форми власності земельних ділянок, змінилася. Так у спорі, який вирішувався Запорізьким окружним адміністративним судом у межах справи №808/1809/17, відповідач наполягав на тому, що земельні ділянки відносяться до колективної форми власності, у зв`язку з чим таку інформацію і зазначав в оскаржуваних довідках. А вже у цій справі відповідач наполягає на тому, що земельні ділянки відносяться до комунальної форми власності.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно із п.21 Перехідних положень Земельного кодексу України, яким передбачено, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Розділ Х Перехідних положень доповнено пунктом 21 згідно із Законом №2489-VІІІ від 10.07.2018р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні".

Закон №2489-VІІІ набув чинності 01.01.2019р.

Отже на час складання відповідачем довідок від 27.02.2018 №0-8-0.26-474/165-18, від 27.02.2018 №0-8-0.26-475/165-18, від 27.02.2018 №0-8-0.26-476/165-18., на виконання рішення суду у справі №808/1809/17, п.21 Перехідних положень Земельного кодексу України, на який посилається відповідач, не існувало.

Крім цього п.21 Перехідних положень Земельного кодексу України передбачено, що Закон №2489-VІІІ є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Доказів того, що запитувані позивачкою земельні ділянки, відносно яких відповідачем видавалися довідки, зареєстровані як комунальна власність, суду надано не було.

Крім цього, слід звернути увагу на те, що оцінку діям відповідача суд надавав з урахуванням розпорядження голови Вільнянської РДА №95 від 14.03.2017р., яким визнано таким, що втратив чинність державний акт про право колективної власності КСП «Таврія».

Отже з часу прийняття такого розпорядження право колективної власності КСП «Таврія» припинилося, як власне припинилася і діяльність КСП «Таврія», у зв`язку з його ліквідацією.

З цих підстав суд першої інстанції, пославшись на положення ч.3 ст.78, ч.1 ст.84 ЗК України, сформував обґрунтований висновок про те, що будь-які землі, які не перебувають у приватній або комунальній власності, є землями державної власності.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, в частині заявлених зміни рішення суду першої інстанції.

Щодо рішення суду першої інстанції, в частині стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту, оскільки сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним, особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Як зазначено вище, відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода може полягати у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

При цьому, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У спірному випадку судом першої інстанції було встановлено, що позивачка, у зв`язку з видачею відповідачем довідок форми 6-зем неналежного змісту, була вимушена неодноразово звертатися до суду за захистом порушеного права та тривалий час перебувала в стані правової невизначеності, що з урахуванням її похилого віку мало вплив на її психічний та емоційний стан.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його тривала протиправна поведінка, що зумовило неодноразове звернення позивачкою до суду, не викликала у неї негативних емоцій, психічного напруження.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав стверджувати про те, що у спірних відносинах позивачці було завдано моральної шкоди.

Що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи вимоги щодо розумності і справедливості, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спів мірною компенсацією завданої моральної шкоди є шкода 1000,0грн.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача в частині скасування рішення суду першої інстанції щодо відшкодування моральної шкоди.

Отже дослідивши встановлені обставини справи, аргументи відповідача з якими останній пов`язує незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року по справі №280/3180/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частину проголошено 24.12.2019р.

Повне судове рішення складено 26.12.2019р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк