Справа № 140/2316/19
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/12457/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року (ухвалене в м. Луцьк судом під головуванням судді Лозовського О.А., дата складення повного рішення суду не зазначена) у справі № 140/2316/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення в частині, зобов`язання вчинити дії, суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Міністерства оборони України (далі Міноборони України, відповідач), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 , третя особа) про визнання протиправним та скасування пункту 87 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи, оформленого протоколом від 14.06.2019 №78; зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду 2 групи.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано пункт 87 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого протоколом від 14.06.2019 №78 про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, як особі з інвалідністю ІІ групи.

Зобов`язано Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ, як особі з інвалідністю ІІ групи.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, позивач та відповідач звернулися з апеляційними скаргами.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року, ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги позивача шляхом зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу як інваліду 2-ї групи.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що оспорюване рішення є незаконним та необґрунтованим в частині способу захисту порушеного права позивача, що був обраний судом. Оскільки суд зобов`язав відповідача - суб`єкта владних повноважень вирішити питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, то таким чином Міністерство оборони України при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 може прийняти рішення про призначення або про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги. Зазначає, що ефективним способом захисту цій ситуації є зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року та прийняти нове, яким відмовити повністю у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що оспорюване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, оскільки позивач подав до Міністерства оборони документ, що містить завідомо неправдиві відомості для призначення та виплати одноразової грошової допомоги.

Сторони відзивів на апеляційні скарги не подали.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи зазначені положення та з урахуванням характеру спірних правовідносин, колегія суддів вирішила за можливим розглядати справу в порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом встановлено і такі обставини підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 у період з 01.11.1981 по 31.10.1983 проходив строкову військову службу у Радянській армії СРСР, у період з 28.04.1982 по 31.10.1983 в складі в/ч пп 53701 приймав участь у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан, що підтверджується довідкою Луцького ОМВК від 26.06.2018 № 390 (а.с.8).

Як вбачається з архівної довідки військо-медичного музею Міністерства оборони Російської Федерації від 28.10.2008 №6/3/0-64, рядовий в/ч пп 53701 ОСОБА_1 з приводу контузії головного мозку та захворювання перебував на лікуванні у в/ч НОМЕР_1 (госпіталь ДРА) з 05.07.1982 по 07.08.1982 та на лікуванні у в/ч НОМЕР_2 (медичний батальйон Баграм ДРА) з 01.04.1983 по 05.05.1983 відповідно. Причинний зв`язок: контузія, захворювання отримані в період проходження служби в ДРА (а.с.9).

Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 22.05.2009 №386 поранення (контузія головного мозку - 1982), та її наслідки ОСОБА_1 , так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с.10).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2019 року у справі №0340/1405/19 (яка набрала законної сили), встановлено, що ОСОБА_1 був звільнений із військової служби 31.10.1983 року і йому первинно було встановлено ІІІ групу інвалідності (поранення, пов`язане із виконанням обов`язків військової служби) -01.12.2010 року.

17.02.2016 при повторному огляді ОСОБА_1 встановлено довічно ІІ групу інвалідності внаслідок поранення, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (ДРА), що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 12 ААА № 245622 від 29.02.2016 (а.с.11).

21.06.2016 позивачу видано посвідчення серії НОМЕР_3 інваліда ІІ групи інваліда війни (а.с.4).

29.03.2019 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_4 із заявою, в якій просив виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності ІІ групи (захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби). До вказаної заяви позивач додав копії таких документів: паспорта громадянина України, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, посвідчення інваліда війни 2 групи, військового квитка; архівної довідки від 28.10.2008; витягу із протоколу ЦВЛК №386 від 22.05.2009, довідки МСЕК (а.с.61).

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14.06.2019 №78 комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової допомоги, оскільки позивач подав завідомо неправдиві відомості щодо поранень, що підтверджено листом Центральної військово-лікарської комісії від 06.05.2019 №1963, що згідно книги реєстрації ЦВЛК громадянин ОСОБА_1 в 2009 році не звертався та протокол засідання ЦВЛК №386 від 22.05.2009 не оформлявся. Згідно із статтею 16-4 Закону № 2011-ХІІ призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється, якщо інвалідність військовослужбовця є наслідком подання особою неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги (а.с.12).

Окрім зазначеного, судом апеляційної інстанції на підставі додатково наданих позивачем доказів та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2019року у справі №0340/1405/19, встановлено, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби 31.10.1983року і йому первинно встановлено ІІІ групу інвалідності (поранення пов`язане із виконанням обов`язків військової служби) -01.12.2010 року.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів правомірності оскаржуваного в даній адміністративній справі рішення.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що в порушення вимог частини другої статті 77 КАС України відповідач не подав до суду жодних доказів, які б підтверджували, що позивач подав завідомо неправдиві відомості для призначення і виплати одноразової грошової допомоги, або ж інвалідність є наслідком подання завідомо неправдивих відомостей.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав ставити під сумнів достовірність оригіналу витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця №386 від 22.05.2009, який скріплений гербовою печаткою голови Центральної військово-лікарської комісії.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч.2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 у період з 01.11.1981 по 31.10.1983 проходив строкову військову службу у Радянській армії СРСР, у період з 28.04.1982 по 31.10.1983 в складі в/ч пп 53701 приймав участь у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан, що підтверджується довідкою Луцького ОМВК від 26.06.2018 № 390.

Статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII (в редакції на час звернення позивача за отриманням допомоги - 2019 рік) встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ (в редакції, що діє з 01.01.2019 року) порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).

При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги,

- допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499 (Офіційний вісник України, 2008 р., № 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 89, ст. 3255);

- допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Отже, на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності.

Оскільки позивачу первинно встановлено інвалідність 01.12.2010 року, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, а саме Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» №328 від 3 листопада 2006 року, яка діяла з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року, (надалі також - Закон №2011-ХІІ), Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 (надалі також - Порядок №499).

Так, частинами другою та шостою статті 16 Закону №2011-XII, в редакції чинній з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року, було передбачено: 2) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України; 6) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (в редакції до 1 січня 2014 року) існують такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Отже, строкова служба є окремим видом військової служби, що вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду служби.

В контексті спірних правовідносин саме частина шоста статті 16 Закону № 2011-XII є спеціальною правовою нормою, що містить особливі критерії для встановлення умов виплати одноразової грошової допомоги особам, які проходять строкову військову службу, зокрема:

- особливі суб`єкти отримання допомоги - військовослужбовці строкової військової служби;

- визначений час настання інвалідності - період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби;

- відсутність умови про настання інвалідності після закінчення тримісячного строку після звільнення зі служби.

Аналогічне правило закріплено Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499.

Так, відповідно до підпункту 4 пункту 2 вказаного Порядку, військовослужбовцям строкової служби у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) без встановлення групи інвалідності, заподіяного їм під час проходження військової служби, чи в разі настання інвалідності під час проходження військової служби та особам, звільненим із строкової військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, залежно від ступеня втрати працездатності - у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення.

Частиною шостою статті 16 Закону № 2011-XII (в редакції чинній з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року) для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції статті 16 Закону №2011-ХІІ після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.

При цьому, така позиція не суперечить іншим правовим позиціям Верховного Суду України та Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 16 Закону № 2011-XII (в редакції чинній з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року) у випадку, коли інвалідність встановлена військовослужбовцю, який проходив військову службу у добровільному порядку (за контрактом), після закінчення тримісячного строку після звільнення зі служби, та наявності у таких військовослужбовців права на отримання одноразової грошової допомоги.

Оскільки у позивача інвалідність вперше настала - 01 грудня 2010 року, то редакція статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку №499, які діяли на час настання інвалідності позивача, не передбачають можливості отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцю строкової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення із служби.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскільки позивачу вперше встановлена інвалідність більше ніж через 20 років після звільнення зі строкової військової служби, право на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 16 Закону №2011-ХІІ у позивача відсутнє.

Щодо вимоги апеляційної скарги позивача про застосування судом першої інстанції неналежного способу захисту порушеного права, колегія суддів зазначає, що оскільки права на одноразову грошову допомогу у позивача не виникло, то і недоцільно говорити про неналежний спосіб захисту цього права.

З приводу вимог апеляційної скарги відповідача, щодо подання позивачем документів, що містять завідомо неправдиві відомості, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи міститься оригінал Витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця №386 від 22.05.2009, який скріплений гербовою печаткою голови Центральної військово-лікарської комісії. На момент розгляду справи вказаний вище протокол є чинним, в судовому чи іншому порядку протиправним не визнаний та не скасований. Тому, колегія суддів відхиляє вищезазначені доводи відповідача.

Проте, в процесі дослідження матеріалів справи та в судовому засіданні колегія суддів приходить до висновку про відсутність права у позивача на одноразову грошову допомогу з підстав, що викладені вище.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного суду у справах №678/37/17 від 31.01.2019 року та №750/5074/17 від 26.06.2018 року. Відповідно до часин 5 та 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о." проти Чеської Республіки" (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, а відтак апеляційні скарги слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 140/2316/19 скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 26 грудня 2019 року.