Справа № 826/13017/16
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2017 у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 08.06.2016 № .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржувану постанову скасувати як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем проведено камеральну перевірку своєчасності сплати позивачем податків до бюджету, за результатами якої 17.03.2016 складено акт № 81/2655-11-07, згідно з висновками якого, позивачем порушено строки сплати самостійно визначених грошових зобов`язань з ПДВ за відповідні періоди.

На підставі акту перевірки 17.03.2016 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № , яким позивача, у зв`язку із порушенням ним граничних строків сплати сум грошових зобов`язань, зобов`язано сплатити штраф у розмірі 259 836, 89 грн.

За результатами адміністративного (досудового) оскарження, рішенням Головного управління ДФС у м. Києві від 27.05.2016 № 11820/10/26-15-10-01-35 податкове повідомлення-рішення від 17.03.2016 № скасовано в частині зобов`язання позивача сплатити штраф у розмірі 33 823, 34 грн.

Зважаючи на викладене та керуючись ст. 60 Податкового кодексу України, 08.06.2016 відповідачем прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення від № , яким позивача, у зв`язку із порушенням ним граничних строків сплати сум грошових зобов`язань, з урахуванням рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 27.05.2016 № 11820/10/26-15-10-01-35, зобов`язано сплатити штраф у розмірі 226 013, 55 грн.

Вважаючи податкове повідомлення-рішення від 08.06.2016 № протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що підстав для скасування спірного податкового повідомлення-рішення немає, оскільки матеріалами справи підтверджується порушення позивачем строків сплати самостійно визначеного грошового зобов`язання з податку на додану вартість.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки воно складено на підставі акту перевірки, примірник якого позивачу не надавався та останнім не був отриманий.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пп. 36.1 - 36.3 статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором.

Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з пп. 38.1.-38.2 статті 38 ПК України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Згідно з визначенням підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК податковий борг - сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Податкове зобов`язання визначене самостійно платником в податковій декларації в силу положень п. 54.1 статті 54 ПК України не може бути оскаржене платником податків в адміністративному або судовому порядку і вважається узгодженим.

Відповідно до п. 57.1 статті 57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 126 ПК України встановлено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

- при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

- при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

З матеріалів справи вбачається, що в акті камеральної перевірки від 17.03.2016 № 81/2655-11-07, зокрема, зазначено, що позивачем порушено податкове законодавство в частині своєчасності сплати податку на додану вартість, а саме:

- за лютий 2013 року (№ декларація № від 19.03.2013);

- за березень 2013 року (декларація № від 19.03.2013);

- за квітень 2013 року (декларація № від 26.04.2013);

- за квітень 2013 року (декларація № від 20.05.2013);

- за травень 2013 року (декларація № від 20.06.2013);

- за червень 2013 року (декларація № від 19.07.2013);

- за липень 2013 року (декларація № від 20.08.2013);

- за серпень 2013 року (декларація № від 18.09.2013);

- за вересень 2013 року (декларація № від 16.10.2013);

- за жовтень 2013 року (декларація № від 19.11.2013);

- за листопад 2013 року (декларація № від 20.12.2013);

- грудень 2013 року (декларація № від 18.01.2014);

- за січень 2014 року (декларація № від 19.02.2014).

При цьому, позивачем, ні в суді першої інстанції, ні в суду апеляційної інстанції, не висловлено своєї позиції щодо вказаного порушення, як і не надано суду письмових доказів, на підставі яких суд самостійно міг би прийти до висновку про помилковість висновків контролюючого органу, а тому колегія суддів приходить до висновку про правомірність застосування до позивача штрафних санкцій.

Доводи апелянта про те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки воно прийнято на підставі іншого рішення, а не за результатами камеральної перевірки, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення прийнято на підставі висновків акту перевірки від 17.03.2016 № 81/2655-11-07, з урахуванням рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 27.05.2016 №11820/10/26-15-10-01-35, про яке позивачу було відомо.

Отже, як вірно було встановлено судом першої інстанції, обставини, якими позивач обґрунтовує позов, є суто формальними, так як відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення допущено технічну описку в частині зазначення акту, на підставі якого таке рішення прийнято. При цьому, сам факт встановленого відповідачем порушення платником податків граничних строків сплати самостійно визначених грошових зобов`язань з ПДВ позивачем не спростовується.

Таким чином, підсумовуючи викладене та зважаючи, що наявними у матеріалах справи доказами, а саме копією облікової картки платника податків документально підтверджується факт допущення позивачем порушення норм податкового законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення.

При цьому, аргументи апеляційної скарги позивача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Крім того, апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2017 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 23.12.2019.