Справа № 440/2897/19
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 р. м. Харків Справа № 440/2897/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Бенедик А.П. , Донець Л.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.09.2019, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко (повний текст складено 25.09.19) по справі № 440/2897/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області , Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, в якому просила зобов`язати перерахувати та виплатити суму недоплаченої гарантованої соціальної допомоги на дітей війни за 2006-2019 роки, відшкодувавши шкоду у вигляді упущеної вигоди у сумі 74759,20 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 повернуто позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про зобов`язання перерахувати та виплатити суму недоплаченої гарантованої соціальної допомоги на дітей війни за період з 2006 року по 31.01.2019 щодо відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди у сумі 72060,34 грн.

Подальший розгляд позову здійснювався судом першої інстанції по суті заявлених вимог про зобов`язання перерахувати та виплатити суму недоплаченої гарантованої соціальної допомоги на дітей війни за період з 01.02.2019 та відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди у розмірі 2698,86 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.09.2019 у задоволенні таких позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням Полтавського окружного адміністративного суду, позивач звернулася з апеляційною скаргою, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення про задоволення адміністративного позову.

В обгрунтування апеляційної скарги наголошує, що вона є пенсіонером та одержує пенсію за віком, а також є дитиною війни у розумінні Закону України "Про соціальний захист дітей війни". На переконання позивача, вона мала право на щомісячну надбавку (доплату) до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, яку відповідач в добровільному порядку у повному обсязі не виплачував. Вказує на необхідність застосування практики Європейського Суду з прав людини стосовно того, що зменшення або припинення дії відповідно встановленої соціальної допомоги може бути порушенням права власності.

Відповідачем до суду надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2019 про призначення справи до розгляду, справа була розглянута колегією суддів в порядку письмового провадження. З врахуванням вимог ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата складання його повного тексту. Повний текст постанови суд апеляційної інстанції складає з дотриманням строків, визначених ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 ,0 4.07.1939 р.н., є пенсіонером за віком з 1.09.2004 (а.с.9, 10).

Пенсійне посвідчення позивача містить відмітку про те, що вона є дитиною війни.

У спірний період нарахування та виплата пенсії за віком ОСОБА_1 проводились з урахуванням надбавки дитині війни у розмірі 66,43 грн., що визнається сторонами.

Разом з цим, стверджуючи про те, що розмір відповідної надбавки мав становити 30% мінімальної пенсії за віком, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, здійснюючи нарахування та виплати надбавок до пенсії у визначеному Кабінетом Міністрів Україні розмірі, діяв на підставі, у межах повноважень та згідно з чинним законодавством України. Відповідач не мав правових підстав для застосування до спірних відносин положення статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", в редакції на час його прийняття, норми яких на теперішній час існують та діють в іншій редакції закону, та у інший спосіб регулюють спірні відносини. Як наслідок, підстав для відшкодування ОСОБА_1 шкоди в сумі упущеної вигоди немає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 було оскаржено в апеляційному порядку ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 по справі № 440/2897/19 про повернення позовної заяви в частині позовних вимог про зобов`язання перерахувати та виплатити суму недоплаченої гарантованої соціальної допомоги на дітей війни за 2006-31.01.2019 роки; відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди у сумі 72060,34 грн.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2019 повернуто скаржнику апеляційну скаргу на вказану ухвалу суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене та положення ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.09.2019 підлягає перегляду в апеляційному порядку саме з урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються періоду з 01.02.2019.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 18.11.2004 №2195-ІV "Про соціальний захист дітей війни" (далі - Закон №2195-ІV) дитина війни це особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.

Згідно зі ст.6 Закону №2195-ІV (в редакції, чинній до 1 січня 2015 року) дітям війни пенсії або щомісячне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість неї, підвищується на 30 % мінімальної пенсії за віком.

Разом з тим, Законом України від 28.12.2014 № 76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", який набув чинності з 01 січня 2015 року, внесено зміни до Закону України "Про соціальний захист дітей війни", та частина перша ст. 6 викладена у наступній редакції: "Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України".

Зі змісту вказаної норми вбачається, що законодавець уповноважив саме Кабінет Міністрів України визначати порядок обчислення та розмір підвищення, яке виплачується дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії.

Відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381 "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин з 01.02.2019) дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 66,43 гривні.

Отже, виплата позивачу підвищення до пенсії як дитині війни проводилась у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381 "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення".

Додатково колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.3 ст.116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту. Згідно з бюджетними призначеннями Кабінет Міністрів України встановлює розмір окремих видів компенсацій і допомог.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 та від 25.01.2012 № 3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

На час виникнення спірних правовідносин постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381, із змінами та доповненнями, є чинною та не скасованою, а тому підлягає застосуванню відповідачем, як суб`єктом владних повноважень.

Таким чином, у спірний період відсутні правові підстави для виплати підвищення до пенсії в іншому розмірі, ніж це передбачено діючими нормами законодавства.

Крім того колегія суддів відмічає, що зміни в редакції Закону України "Про соціальний захист дітей війни", які набули чинності з 01.01.2015, не визнані Конституційним Судом України неконституційними, а тому підлягають застосуванню.

На залежність розмірів соціальних виплат і соціальних послуг від фінансових можливостей держави Конституційний Суд України зазначав й у своїх рішеннях від 19 червня 2001 року № 9-рп/2001 та від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008.

Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства.

Тобто, встановлення розміру щомісячної соціальної виплати дітям війни Кабінетом Міністрів України не суперечить положенням законодавства.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладено у постановах від 13.02.2018 у справі №308/12874/16-а, від 20.03.2018 у справі №466/1072/15-а, від 17.07.2018 у справі №602/58/17.

Щодо того, чи мало місце втручання у право позивача мирно володіти своїм майном (ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26.06.2014, п.35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст.1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, адже змінено відповідні норми законодавства, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у спірний період у позивача немає «законних сподівань» на виплату підвищення до пенсії в іншому, ніж встановлено чинним законодавством, розмірі, які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 у справі «Великода проти України» Суд розглянув скаргу за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19.01.2010 після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, не спростовують висновки суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що зумовлює, згідно приписів ст.316 КАС України, залишення вимог апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

З огляду на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та вимоги ст. 139 КАС України, у справі відсутні підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.09.2019 по справі № 440/2897/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик Л.О. Донець

Повний текст постанови складено 24.12.2019.