Справа № 280/3081/19
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 грудня 2019 року м. Дніпросправа № 280/3081/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Шальєвої В.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року в адміністративній справі №280/3081/19 (головуючий суддя першої інстанції Сіпака А.В., рішення складено у повному обсязі 16.08.2019 року) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 26.06.2019 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про застосування штрафної санкції за правопорушення, вчинені на ринку фінансових послуг від 19.04.2019 року № 216/573/15-3/9-П в розмірі 17000 грн..

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та залишити позовну заяву без розгляду.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, є необгрунтованим.

Посилання суду на скасування постанови про накладення штрафної санкції у зв`язку з не направленням акта та повідомлення про розгляд справи про правопорушення є прямим порушенням ст.42 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також підставою для скасування такого рішення. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому законодавцем повноважень.

Позивач надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Сторони про дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження.

В суді апеляційної інстанції справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що до Нацкомфінпослуг надійшла скарга споживачів фінансових послуг щодо порушення процедури укладення кредитних договорів згідно Закону України «Про електронну комерцію» з метою врегулювання відносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування».

У зв`язку з цим Нацкомфінпослуг 15.03.2019 року направило до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» вимогу щодо надання інформації та копій документів, а саме:

- за встановленою формою (Додаток № 1) інформацію про укладені кредитні договори (договори позики) з фізичними особами за період з 01.07.2018 року по 28.02.2019 року окремо за кожен місяць зазначеного періоду;

- копії внутрішніх правил надання фінансових послуг Товариства зі всіма змінами та додатками, які діяли протягом періоду зазначеного у п. 1 даної вимоги;

- копії примірних договорів надання фінансових послуг Товариства зі всіма змінами та додатками, відповідно до яких Товариством було укладено зі споживачами фінансових послуг кредитні договори (договори позики) в період, зазначений у п.1 даної вимоги.

- копії п`яти будь-яких договорів позики, укладених з позичальниками в період дії кожної редакції Правил та Договорів.

- у випадку, якщо Товариством укладались електронні договори надати інформацію щодо порядку (процедури), в якій зазначити чітку послідовність (хронологію) всіх дій щодо укладення електронних договорів, вчинених Товариством та позичальником в інформаціно-телекомунікаційній системі та поза нею з обов`язковим зазначенням часу та дати таких дій та наданням копій електронних документів (повідомлень) роздрукованих у паперовій формі, що підтверджують такі дії. Крім того, надати підтвердження відправлення оферти споживачу та прийняття такої оферти (акцепт) споживачем у порядку встановленому частиною шостою ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» (у випадку якщо Алгоритм змінювався протягом зазначеного у пункті 1 періоду окремо за кожним періодом дії Алгоритмів) (а.с.13-17).

Згідно тексту позову товариством 05.04.2019 року на виконання зазначеної вище вимоги із використанням сервісу «Електронна канцелярія» надіслано на адресу Нацкомфінпослуг, відповідь, яка відповідачем зареєстрована 08.04.2019 року за вхідним №3674/ФК.

18.04.2019 року Нацкомфінпослуг складено акт №573/15-3/9 про неподання Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» документів та інформації, запитуваної у вимозі від 15.03.2019 року, що свідчить про вчинення товариством правопорушення, зазначеного у п.2 частини 1 статті 41 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (а.с.57-58).

На підставі вказаного акту відповідачем 19.04.2019 року прийнято постанову №216/573/15-3/9 про застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» штрафної санкції у розмірі 17000,00 грн. у зв`язку із вчиненням правопорушення, зазначеного у пункті 2 частини 1 статті 41 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у вигляді не подання інформації (а.с.55-56).

Позивач звернувся до Нацкомфінпослуг із скаргою вих.№22-Ю від 03.05.2019 року (а.с.21-23).

Листом від 29.05.2019 року №3896/15-8 Нацкомфінпослуг повідомив підприємство про те, що у разі незгоди із прийнятою постановою, вона може бути оскаржена ним в суді (а.с.24-25).

Не погодившись із постановою про застосування штрафної санкції, ТОВ «Служба миттєвого кредитування» оскаржило її до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено факт не надсилання позивачем на виконання вимоги відповіді та запитуваних документів. Також суд зазначив, що відповідачем порушено порядок притягнення позивача до відповідальності, оскаржувана постанова прийнята відповідачем не у спосіб, що передбачений законодавством України, та без урахування права особи на участь в процесі прийняття цього рішення.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року №2664-III (далі по тексту - Закон №2664).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №2664 фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України.

Частиною 1 статті 21 Закону №2664 встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється: щодо ринку банківських послуг та діяльності з переказу коштів - Національним банком України; щодо ринків цінних паперів та похідних цінних паперів (деривативів) - Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку; щодо інших ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Указом Президента України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг» від 23.11.2011 року №1070/2011 на виконання Закону №2664 утворено Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та затверджено Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Згідно із пунктами 1, 2 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг), є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним Верховній Раді України. Нацкомфінпослуг здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Нацкомфінпослуг у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами та дорученнями Президента України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Повноваження національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг визначені у статті 28 Закону №2664.

Відповідно до пунктів 8, 9, 10, 12 статті 28 Закону №2664 національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції:

- здійснює контроль за достовірністю інформації, що надається учасниками ринку фінансових послуг;

- проводить самостійно чи разом з іншими державними органами перевірку діяльності учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг), а також інших юридичних осіб та фізичних осіб, які здійснюють діяльність з надання фінансових послуг, для якої законом встановлені вимоги щодо одержання ліцензії та/або реєстрації, без відповідної ліцензії та/або реєстрації;

- у разі порушення законодавства про фінансові послуги, нормативно-правових актів національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу та накладає адміністративні стягнення;

- надсилає фінансовим установам та саморегулівним організаціям обов`язкові до виконання розпорядження про усунення порушень законодавства про фінансові послуги та вимагає надання необхідних документів.

Таким чином, до повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, входить здійснення контролю за достовірністю інформації, що надається учасниками ринку фінансових послуг, шляхом в тому числі, перевірок діяльності учасників ринків фінансових послуг, вимагання надання необхідних документів.

З аналізу викладених норм вбачається, що учасники ринків фінансових послуг повинні виконувати вимоги Нацкомфінпослуг та своєчасно і у повному обсязі надавати витребувані нею інформацію та документи, інакше до них в установленому порядку можуть бути застосовані заходи впливу, зокрема штрафи.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із скаргами громадян Нацкомфінпослуг 15.03.2019 року направлено до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» вимогу щодо надання інформації та копій документів, а саме:

- за встановленою формою (Додаток № 1) інформацію про укладені кредитні договори (договори позики) з фізичними особами за період з 01.07.2018 року по 28.02.2019 року окремо за кожен місяць зазначеного періоду;

- копії внутрішніх правил надання фінансових послуг Товариства зі всіма змінами та додатками, які діяли протягом періоду зазначеного у п. 1 даної вимоги;

- копії примірних договорів надання фінансових послуг Товариства зі всіма змінами та додатками, відповідно до яких Товариством було укладено зі споживачами фінансових послуг кредитні договори (договори позики) в період, зазначений у п.1 даної вимоги.

- копії п`яти будь-яких договорів позики, укладених з позичальниками в період дії кожної редакції Правил та Договорів.

- у випадку, якщо Товариством укладались електронні договори надати інформацію щодо порядку (процедури), в якій зазначити чітку послідовність (хронологію) всіх дій щодо укладення електронних договорів, вчинених Товариством та позичальником в інформаціно-телекомунікаційній системі та поза нею з обов`язковим зазначенням часу та дати таких дій та наданням копій електронних документів (повідомлень) роздрукованих у паперовій формі, що підтверджують такі дії. Крім того, надати підтвердження відправлення оферти споживачу та прийняття такої оферти (акцепт) споживачем у порядку встановленому частиною шостою ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» (у випадку якщо Алгоритм змінювався протягом зазначеного у пункті 1 періоду окремо за кожним періодом дії Алгоритмів) (а.с.13-17).

Отримання вказаної вимоги позивачем не заперечується.

Згідно тексту позову товариством 05.04.2019 року на виконання зазначеної вище вимоги із використанням сервісу «Електронна канцелярія» надіслано на адресу Нацкомфінпослуг, відповідь, яка відповідачем зареєстрована 08.04.2019 року за вхідним №3674/ФК.

Судом першої інстанції вказане посилання позивача прийнято без будь-якого аналізу та дослідження матеріалів справи.

Колегія суддів зазначає, що позивачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів щодо реєстрації 08.04.2019 року із використанням сервісу «Електронна канцелярія» за вхідним №3674/ФК відповіді на зазначену вище вимогу, як і не надано самої відповіді на вимогу, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Посилання суду першої інстанції в рішенні та те, що відповідачем не доведено факт не надсилання позивачем на виконання вимоги відповіді та запитуваних документів, колегія суддів вважає безпідставним та хибним, оскільки на позивача відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України позивач, як сторона у справі повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Крім того, судом залишено без уваги Нацкомфінпослуг акт №573/15-3/9 від 18.04.2019 року про неподання ТОВ «Служба миттєвого кредитування» документів та інформації, запитуваної у вимозі від 15.03.2019 року (а.с.57-58). Вимог

Зазначене свідчить про вчинення товариством правопорушення, вказаного у п.2 частини 1 статті 41 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Статтею 39 Закону №2664 передбачено, що у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 40 Закону №2664 національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, може застосовувати такі заходи впливу, зокрема, накладати штрафи в розмірах, передбачених статтями 41 і 43 цього Закону.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 41 Закону №2464 національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує до учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг) штрафні санкції за неподання, несвоєчасне подання або подання завідомо недостовірної інформації - у розмірі від 100 до 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною 2, 3 статті 41 Закону №2464 встановлено, що рішення національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про застосування штрафних санкцій може бути оскаржено в суді. Штрафи, накладені національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, стягуються у судовому порядку.

На підставі вказаного вище акту відповідачем 19.04.2019 року прийнято постанову №216/573/15-3/9 про застосування до ТОВ «Служба миттєвого кредитування» штрафної санкції у розмірі 17000,00 грн. у зв`язку із вчиненням правопорушення, зазначеного у пункті 2 частини 1 статті 41 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у вигляді не подання інформації (а.с.55-56).

Посилання позивача, з яким погодився суд першої інстанції, що відповідачем копію акту від 18.04.2019 №573/15-3/9 та оскаржуваної постанови надіслано на адресу позивача звичайною поштою, тобто порушено вимоги Положення №2319 щодо надсилання вказаної постанови рекомендованим листом з повідомленням про вручення, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки зазначене не впливає на наявність встановленого в акті та постанові порушення позивачем вимог Закону №2464.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність прийняття постанови від 19.04.2019 року № 216/573/15-3/9-П про застосування штрафної санкції до позивача.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову.

Апеляційний суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

За приписами пункту 6 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня 2019 року становить 1921 гривню, тобто до незначних у 2019 році відносяться справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує 192100 гривень.

Позивач оскаржує постанову відповідача про застосування штрафних санкцій у розмірі, що не перевищує 192100 гривень, у зв`язку з чим справа, що розглядається, на час прийняття постанови суду апеляційної інстанції є справою незначної складності, а тому постанова суду апеляційної інстанції не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Керуючись статтями 4, 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року в адміністративній справі № 280/3081/19 задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року в адміністративній справі № 280/3081/19 скасувати.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про скасування постанови відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя В.А. Шальєва