Справа № 826/2747/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2747/18 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Єгорової Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Київській області на користь ОСОБА_1 , заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 01.02.2016 року по 07.07.2016 року у сумі 9399,24 грн.;

- стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Київській області на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 37331, 37 грн.;

- нарахувати та сплатити помісячно страхові внески за період з листопада 2015 року по липень 2016 року на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування відповідно до чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для стягнення спірних сум та нарахування страхових внесків відсутні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 06.08.2009 працювала в Управлінні Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області та обіймала посаду головного спеціаліста відділу землеустрою, охорони та ринку земель Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області.

З 6 листопада 2015 року позивача перевели на посаду головного спеціаліста відділу землеустрою, моніторингу, охорони, оцінки та ринку земель Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області. На цю посаду позивача призначили у зв`язку із проведеною реорганізацією Держземагенства України та її територіальних органів, зокрема і відповідача. При здійсненні вказаної реорганізації позивача повідомляли про майбутнє вивільнення та у відділі кадрів позивач залишала власноручно написану заяву про звільнення за угодою сторін, яка не містила дати написання.

На підставі власноручно написаної позивачем заяви про звільнення за угодою сторін 13 листопада 2015 року відповідач прийняв наказ № 35-К, яким звільнив позивача із займаної посади за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП). Цього ж дня позивач розірвала власноручно вказану заяву, про що складено акт про розірвання заяви за угодою сторін.

Бориспільський міськрайонний суд Київської області постановою від 1 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2016 року та постановою Верховного Суду від 26 липня 2019 року у справі № 359/11497/15-а, позов задовольнив: поновив позивача на посаді головного спеціаліста відділу землеустрою, охорони та ринку земель Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області з 13 листопада 2015 року року; стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2015 року до дня поновлення на роботі 4612,59 грн. з розрахунку 87 гривень 03 копійки за кожен робочий день.

Згідно наказу Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області від 07.07.2016 №32-К та від 13.07.2016 №34-К ОСОБА_1 було поновлено на посаді головного спеціаліста відділу землеустрою, охорони та ринку земель Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області

Відповідно до наказу Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області від 14.11.2016 позивача звільнено з посади за угодою сторін згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП.

Вважаючи, що на час звільнення відповідач мав заборгованість перед позивачем по виплаті заробітної плати у розмірі 9399,24 грн, остання зверталась до відповідача за розрахунком по заборгованості по заробітній платі

Листом від 29.09.2016 № 31-1006-99.3-1267/2-16 відповідач повідомив, що в управлінні відсутнє додаткове фінансування і виплачуються тільки обов`язкові виплати заробітної плати працівникам. Для отримання коштів, відповідач запропонував позивачу звернутись до суду.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про обґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.02.2016 по 07.07.2016.

Відповідно до частини сьомої статті 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Частиною першою статті 236 КЗпП передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Як зазначалося, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області постановою від 01.02.2016 про поновлення позивача на роботі було виконане лише 07.07.2016 при виданні наказу №32-К, тобто із затримкою у 108 робочих днів. Наведених обставин відповідач не заперечує.

Враховуючи встановлений у згаданому судовому рішенні факт того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача розраховується виходячи з 87,03 грн за кожен робочий день, то відповідач у зв`язку із затримкою поновлення позивача на роботі має сплатити 9399,24 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у листі від 29.09.2016 № 31-1006-99.3-1267/2-16 не заперечив належність позивачу вказаних коштів, проте послався на відсутність відповідних бюджетних призначень.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідач як орган державної влади не вправі посилаючись на відсутність бюджетних призначень відмовляти у виплаті коштів своїм працівникам (службовцям). Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що будь-яких доказів відсутності у Головного управління Держгеокадастру у Київській області 9399,24 грн на сплату спірних виплат, відповідач не надав.

Суд апеляційної інстанції також наголошує на грубому нехтуванні керівництвом Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області, зокрема заступником начальника Гук Є.М., правами працівників, позаяк у згаданому листі визнавши відповідну заборгованість позивачу рекомендовано звернутися до суду для стягнення коштів у примусовому порядку, чим всупереч принципу «належного уряджування» створено штучні перешкоди у реалізації права позивача на отримання гарантованих законом виплат.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач мав право стягнути ці кошти в порядку примусового виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області постановою від 01.02.2016 по справі № 359/11497/15-а колегія суддів відхиляє, оскільки вказаним судовим рішенням відповідні суми за період з 01.02.2016 по 07.07.2016 не стягувались. До того ж у даному випадку спірні правовідносини пов`язані не із середньою заробітною платою за час вимушеного прогулу в разі незаконного звільнення відповідно до статті 235 КЗпП, а із середньою заробітною платою за час вимушеного прогулу у разі затримки виконання рішення про поновлення на роботі згідно статті 236 КЗпП.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову у цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до статей 116, 117 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів приймає до уваги, що кошти середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення, є компенсаційними виплатами працівнику від роботодавця, які нараховуються за період з дня звільнення до дня поновлення працівника на роботі. Тобто, у розумінні статей 116-117 КЗпП, середній заробіток за час вимушеного слід розуміти як такий, що входить до сум, що належать працівнику від роботодавця. У свою чергу, згідно викладених норм, виплата всіх таких сум провадиться у день звільнення.

Як вірно вказано судом першої інстанції та не заперечено відповідачем, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 9 399,24 грн відповідач у день звільнення позивача 14.11.2016 не здійснив, чим порушив встановлені статтею 116 КЗпП строки розрахунку при звільненні, наслідком чого є виникнення у відповідача обов`язку виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладені норми, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Аналогічну позицію було висловлено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року по справі № 635/2084/16-ц.

Розраховуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, позивач використовував відомості податкового органу про нараховану заробітну плату у 4 кварталі 2016 року, тобто за жовтень та частину листопада 2016 року. Проте, враховуючи, що позивача було звільнено 14.11.2016, то останніми двома календарними місяцями роботи, що передують звільненню, є вересень та жовтень 2016 року. Тобто, листопад 2016 року позивач необґрунтовано врахував при розрахунку середнього заробітку.

Так, беручи до уваги, що відповідач не наводить жодних доводів щодо неправильного арифметичного визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також і не наводить своїх розрахунків, то судом апеляційної інстанції з метою визначення розміру цих сум використовуються дані наявної в матеріалах справи довідки форми ОК-5 щодо сплачених відповідачем позивачу у вересні 2016 року 1716,22 грн та у жовтні 2016 року 2753,6 грн сум заробітної плати.

Враховуючи, що у вересні-жовтні 2016 року кількість робочих днів склала 44 дні, то розмір середньоденного заробітку позивача складає 101,59 грн. Оскільки першим днем розрахунку при звільненні є 15.11.2016 та оскільки позивач заявляла свої вимоги в цій частині за період до 13.11.2017, то затримка розрахунку складає 253 робочих днів, а отже розмір середнього заробітку за цей період становить 25 701,47 грн (101,59*253).

Таким чином, суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 37 331,37 грн, позаяк позивачу належить виплата у сумі 25 701,47 грн. З огляду на це, оскаржуване судове рішення в цій частині підлягає зміні.

Щодо позовних вимог про нарахування та сплату помісячно страхових внесків.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 Закону № єдиний внесок це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 4 Закону платниками єдиного внеску є роботодавці, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Положеннями частини другої статті 7 Закону №2464-VI передбачено, що для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована.

Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул.

Згідно з частиною п`ятою статті 7 Закону єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Частинами шостою, восьмою статті 9 Закону визначено, що для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному органу доходів і зборів.

Платники, зазначені в абзацах третьому та четвертому пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, які не мають банківського рахунку, сплачують внесок шляхом готівкових розрахунків через банки чи відділення зв`язку.

Відповідно до абзацу другого підпункту 4 пункту 2 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час після звільнення з роботи або згідно з рішенням суду,- середню заробітну плату за вимушений прогул.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №8 45.

Відповідно до пункту 34 постанови № 845 під час виконання судових рішень про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу боржник є податковим агентом, який виконує судове рішення, з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із сум, що належать до виплати стягувану.

У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року по справі № 359/10023/16-ц, де судом зазначено, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Слід відмітити, що відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не може погіршувати становище працівника, якого поновлено на роботі у порівнянні із працівниками, яких не було незаконно звільнено, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Таким чином, аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суми заробітної плати, сплачені (стягнуті) на виконання рішення суду на користь працівника, є базою нарахування єдиного внеску. Нормами Закону на роботодавця покладено обов`язок щодо розрахунку та сплати єдиного соціального внеску на суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка стягнена (виплачена) за рішенням суду.

Як вірно встановлено судом першої інстанції на не заперечено відповідачем, останнім не було нараховано та сплачено щодо позивача помісячно страхові внески за період з листопада 2015 року по липень 2016 року, що у світлі викладених вище положень, є підставою для зобов`язання відповідача вчинити ці дії.

Аналогічну позицію у подібних правовідносинах висловлено Верховним Судом у постанові від 22 липня 2019 року по справі №813/80/14.

Суд першої інстанції правильно відхилив посилання відповідача на те, що Головне управління Держгеокадастру у Київській області є не належним відповідачем.

Так, відповідно до Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074, Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, враховуючи лист Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 17.01.2017 № 21-10-0.62-682/2-17, наказом Держгеокадастру від 3 лютого 2017 року № 38 «Про питання діяльності Головного управління Держгеокадастру у Київській області» визначено перелік територіальних органів Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Київській області, що ліквідуються, функції і повноваження яких здійснюватиме Головне управління Держгеокадастру у Київській області.

До переліку територіальних органів Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Київській області, що ліквідуються, функції і повноваження яких здійснюватиме Головне управління Держгеокадастру у Київській області, який є додатком до наказу Держгеокадастру від 03.02.2017 № 38 включено управління Держгеокадастру у Бориспільському районі.

Таким чином, відповідач як орган державної влади є функціональним правонаступником роботодавця позивача, а тому саме на нього покладений обов`язок забезпечення спірних трудових прав позивача.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв по суті правильне рішення про задоволення позову, проте невірно визначив належний до стягнення розмір сум заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права в частині визначення належного до стягнення розміру сум заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні в цій частині.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Київській області задовольнити частково.

Змінити рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року, виклавши частину третю резолютивної частини у такій редакції:

«Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Київській області на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15 листопада 2016 року по 13 листопада 2017 року у розмірі 25 701 (двадцять п`ять тисяч сімсот одна) грн 47 коп».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Єгорова

Суддя І.В. Федотов