Справа № 480/741/19
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 р.Справа № 480/741/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.08.2019 року, головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал, м. Суми, повний текст складено 06.08.19 року по справі № 480/741/19

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 )

про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, у якій просив суд:

- визнати неправомірним рішення засідання атестаційної комісії Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 09.01.2018 № 1 про відмову в розірванні з позивачем контракту і звільненні з військової служби через сімейні обставини, а саме: виховання малолітньої дитини, яка проживає з ним без матері;

- зобов`язати начальника Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України провести звільнення позивача з військової служби через сімейні обставини, а саме: виховання малолітньої дитини, яка проживає з ним без матері відповідно до вимог діючого законодавства.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач 14.04.2017 уклав контракт про проходження військової служби в Державній прикордонній служби України строком на три роки. У зв`язку із розірванням шлюбу та потребою виховувати малолітню доньку 21.11.2018 позивач звернувся до відповідача із рапортом про розірвання контракту та звільнення з військової служби через сімейні обставини. Лише після адвокатського запиту від 25.01.2019 відповідач надав відповідь від 04.02.2019 та витяг з рішення засідання атестаційної комісії, відповідно до якого позивача рекомендовано не звільняти через відсутність підстав. На думку позивача, дата засідання - 09.01.2018 зазначена у витязі для створення перешкод щодо оскарження. Вважає вказане рішення неправомірним, у зв`язку з чим звернувся до суду із вказаним позовом.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 01.08.2019р. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України стосовно нерозгляду рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 від 21 листопада 2018 року про звільнення з військової служби, та зобов`язати начальника Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України розглянути цей рапорт і прийняти рішення відповідно до діючого законодавства.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу , вважає , що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує , що під час судового розгляду 01.08.2019 судом взагалі не взято до уваги офіційного листа Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 27.04.2019 адресованого на його ім`я та підписане начальником Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України ОСОБА_2 , в якому чітко зазначено, що «рішення атестаційної комісії Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління №1 від 09.01.2019 про відмову у розірванні контракту є правомірним, а правові підстави або інші поважні причини на даний час відсутні». Також, 04.02.2019 на адвокатський запит надавалася відповідь підписана особисто начальником Сумського прикордонного загону ОСОБА_3 , в який також прописано відмову в задоволені його рапорту. Зазначений факт свідчить про те, що судом порушено вимоги ст. 242 КАС України . Тобто, на час постановлення судового рішення в нього вже було рішення начальника, але судом взагалі проігноровано ці факти, та замість того щоб зобов`язати начальника задовольнити мій рапорт, зобов`язує його ще раз надати відповідь. Крім того, в своєму рішенні від 01.08.2019 суд спирається чомусь на ч.2 ст. 26 ЗУ Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме про звільнення військовослужбовців строкової військової служби, хоча це немає до нього ніякого відношення. Крім того, в своїй позовній заяві чітко викладено позовні вимоги, надано всі необхідні копії документів, але судом не вивчено докази в їх сукупності, не викликано свідків, та й взагалі позовна заява по суті не розглядалася, чим порушено вимоги ч.І ст. 211 КАС України. Враховуючи те, що між ним та його дружиною шлюб розірвано ( 23.10.2014 справа № 577/5067/14-ц) та рішенням суду дитину залишено постійно проживати з ним, він особисто займаюся її вихованням, про що маються докази, апелянт вважає, що є достатні підстави для розірвання контракту між ним та Сумським прикордонним загоном Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України. Крім того, хочу звертає увагу суду на судову практику, а саме на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.09.2016 № 820/3366/16 та постанову Харківського окружного адміністративного суду від 24.06.2015 № 820/5679/15, які винесено за результатами розгляду позовних заяв з аналогічного питання з позитивним для позивача результатом. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.08.2019 р., постановити нове рішення, яким зобов`язати начальника Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України задовольнити рапорт ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , про звільнення з військової служби через сімейні обставини.

Сумським прикордонним загоном Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України до суду надано відзив , в якому вказує , що надані позивачем документи, які долучені до позовної заяви, не можна вважати належними доказами в розумінні ст. 73 КАС України, оскільки інформація, яка в них відображена, не стосується предмету доказування. Надані документи також не підтверджують і факту виховання дитини Позивачем без матері, а так само і достовірно не підтверджують факту неучасті матері у вихованні дитини. Вважає, що дії посадових осіб Сумського прикордонного загону щодо прийняття обґрунтованого рішення про неможливість звільнення позивача з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України. Просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги , а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 залишити без змін.

Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги та обґрунтування апеляційної скарги , наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача підтримав свої заперечення проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши, в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що 14.04.2017 між ОСОБА_1 та начальником Сумського прикордонного загону полковником ОСОБА_4 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України строком на три роки. Відповідно до п. 3 вказаного контракту він може бути достроково припинено (розірвано) з ініціативи органу Державної прикордонної служби України або громадянина України в порядку та на підставах, визначених Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України.

21.11.2018 позивач звернувся до заступника начальника загону-коменданту прикордонної комендатури швидкого реагування (з місцем дислокації населений пункт Шостка) підполковнику ОСОБА_5 із рапортом, у якому просив клопотати перед командуванням загону про звільнення його з військової служби в запас на підставі пп. "г" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання - військовослужбовцем, який не перебуває у шлюбі, дитини віком до 18 років, яка з ним проживає, без матері. До рапорту були додані копії: свідоцтва про народження дитини від 09.11.2011 серії НОМЕР_2 , рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23.04.2014 у справі № 577/5067/14-ц про розірвання шлюбу.

У зв`язку з тим, що позивач так і не отримав рішення за результатом розгляду його рапорту, 25.01.2019 адвокат Наталич Г.В., яка представляла інтереси позивача, звернулась до начальника Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України з адвокатським запитом, у якому адвокат, зокрема просив надати копію витягу з протоколу засідання атестаційної комісії Сумського прикордонного загону стосовно результатів прийнятого рішення щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

На адвокатський запит відповідач листом № 1026 від 04.02.2019 повідомив , що рапорт ОСОБА_1 про можливість звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до приписів підпунктом ґ) пункту 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та додані до нього копії документів розглянуто та залишено його без задоволення, оскільки відсутні будь - які документи, що можуть підтвердити факт не здійснення участі матері у вихованні дитини та направив на адресу адвоката копію витягу з протоколу засідання атестаційної комісії Сумського прикордонного загону від 09.01.2019 № 1 (а.с. 31-32), відповідно до якого начальнику Сумського прикордонного загону не рекомендовано звільняти військовослужбовця ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того , що начальник Сумського прикордонного загону, не прийняв рішення за результатом розгляду рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 від 21.11.2018 про звільнення з військової служби.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції , виходячи з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальне правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII).

Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 28.09.2012 № 771 (зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2012 р. за № 1758/22070) затверджено Інструкцію про порядок атестування військовослужбовців Державної прикордонної служби України (далі - Інструкція № 771).

Відповідно до п. 5.3. Інструкції № 771 у разі призначення військовослужбовців на інші посади, їх звільнення з військової служби в міжатестаційний період атестування не проводиться.

Разом з цим, на підставі ст. 313 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 (зі змінами) (далі - Положення № 1115/2009) атестація військовослужбовців в особливий період не проводиться.

Таким чином, з аналізу вказаних норм законодавства слідує, що під час дії особливого періоду діє так званий «міжатестаційний період», та відповідно до якого, атестування військовослужбовців не проводиться.

Враховуючи ту обставину, що під час дії особливого періоду атестування військовослужбовців не проводиться, а існує службова необхідність щодо призначення військовослужбовців на інші посади, їх звільнення з військової служби, формування кадрового резерву для призначення на керівні посади, направлення на навчання, а також для присвоєння військовослужбовцям первинного офіцерського звання, з метою повного, всебічного та об`єктивного вивчення всіх обставин та наявних документів і матеріалів на військовослужбовців, а також недопущення прийняття начальником прикордонного загону відповідного управлінського рішення з грубим порушення прав та законних інтересів таких військовослужбовців, згідно усного наказу командира частини, було сплановано та проведено засідання посадових осіб прикордонного загону, включених до складу атестаційної комісії.

Оскільки діючим законодавством не передбачено складання у таких випадках за результатами засідання жодних документів, тому посадовими особами прикордонного загону, включеними до складу атестаційної комісії, було прийнято рішення про опрацювання, за аналогією, Протоколу засідання атестаційної комісії.

Також необхідно зазначити, що відповідно до п. 2.10. Інструкції № 771 Рішення атестаційної комісії має для начальника органу Держприкордонслужби рекомендаційний характер для прийняття відповідних рішень згідно з чинним законодавством.

21 листопада 2018 року Позивачем подано рапорт про дострокове припинення (розірвання) контракту про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України через сімейні обставини або з інших поважних причин, а саме: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері).

09.01.2019р. відбулося засідання посадових осіб прикордонного загону, включених до складу атестаційної комісії на якому розглянуто рапорт позивача.

За результатами такого засідання, складено та підписано Протокол № 1 від 09.01.2019, яким посадовими особами прикордонного загону було з`ясовано з наявних документів про неможливість задоволення рапорту позивача, оскільки рішення суду про розірвання шлюбу не підтверджує того, що мати дитини не приймає участі у її вихованні, будь які документи, що можуть підтвердити факт не здійснення участі мати у вихованні дитини відсутні. З урахуванням зазначеного та відповідно до приписів п. 2.10. Інструкції № 771, начальнику прикордонного загону було надано рекомендацію щодо не звільнення позивача з військової служби через вказані ним сімейні обставини у зв`язку з відсутністю правових підстав, про що було надано роз`яснення військовослужбовцю безпосередньо під час засідання комісії.

Листом № 1026 від 04.02.2019 Сумський прикордонний загін повідомив про розгляд рапорту ОСОБА_1 про можливість звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до приписів підпунктом ґ) пункту 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та доданих до нього копії документів розглянуто та залишення такого рапорту без задоволення .

Тобто, колегія суддів вважає , що рапорт позивача розглянуто Сумським прикордонним загоном та залишено його без задоволення , що помилково не враховано судом першої інстанції при вирішенні справи по суті, тому висновок суду першої інстанції щодо необхідності виходу за межі позовних вимог та визнання протиправною бездіяльності відповідача стосовно не розгляду рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 від 21.11.2018 про звільнення з військової служби та зобов`язання начальника Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України розглянути цей рапорт, прийнявши рішення відповідно до діючого законодавства є помилковим .

Колегія суддів звертає увагу на те , відповідно до підпункту «ґ» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються Із військової служби на підставах під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері).

Отже, із зазначеної вище норми Закону вбачається, що для звільнення з військової служби саме на підставі «ґ» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» обов`язковою умовою є наявність одночасно двох підстав : 1)проживання дитини разом з батьком-військовослужбовцем та 2) самостійне виховання батьком-військовослужбовцем дитини, яка з ним проживає.

Так, згідно копії рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 жовтня 2014 року між позивачем та його дружиною було розірвано шлюб, а також вирішено питання про залишення доньки проживати з батьком.

Однак , судом апеляційної інстанції встановлено у судовому засіданні , що мати дитини (доньки) приймає участь у її вихованні , про що повідомив позивач.

Тобто, колегія суддів вважає , що в даному випадку у позивача відсутні підстави звільнення з військової служби саме на підставі «ґ» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» , оскільки обов`язковою умовою є наявність одночасно двох підстав : 1)проживання дитини разом з батьком-військовослужбовцем та 2) самостійне виховання батьком-військовослужбовцем дитини, яка з ним проживає, а не лише проживання такої дитини з батьком як в даному випадку.

Колегія суддів зазначає , що відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 (далі Постанова Пленуму ВСУ), одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Позаяк, правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Розірвання шлюбу на підставі рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 жовтня 2014 року та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, на яке посилається позивач, не доводить факт відсутності участі матері у вихованні дитини .

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі справа №822/2446/17.

Визначені вище обставини не були взяти до уваги при розгляді справи в суді першої інстанції, що призвело до невірного вирішення справи .

Враховуючи відсутність у позивача підстави звільнення з військової служби саме на підставі «ґ» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Наведене не враховано судом першої інстанції при вирішенні справи по суті.

Посилання на рішення Харківського окружного адміністративного суду до увагу судом не приймаються, оскільки такі рішення не є рішеннями , які в силу приписів ч. 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів та ст. 242 КАС України враховуються судом при застосуванні таких норм права.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини Щокін проти України (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про закон, стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі Шпачек s.r.о. проти Чеської Республіки (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів зазначає , що інші доводи апеляційної скарги не впливають на рішення суду апеляційної інстанції.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.08.2019 року по справі № 480/741/19 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 26.12.2019 року