Справа № 812/1078/18
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року справа №812/1078/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року (повне судове рішення складено 19 листопада 2019 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 812/1078/18 (суддя в І інстанції К.Є. Петросян) за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправною бездіялність та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

В жовтні 2019 року представник позивача - Щеглов Д.С. звернувся із заявою до суду про зміну способу і порядку виконання судового рішення у адміністративній справі № 812/1078/18 за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (далі Управління) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Заявник просив суд замінити спосіб та порядок виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19.10.2018 у справі № 812/1078/18 в частині зобов`язання відповідача виплатити позивачу пенсію за віком з 01.04.2017 на стягнення на користь позивача суми заборгованості із виплати пенсії у розмірі 108 852,12 грн. в порядку, встановленому Законом України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон № 4901-VI) та постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання судових рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі Постанова № 845).

Заяву обґрунтовано тим, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19.10.2018 у справі № 812/1078/18 було зобов`язано Управління виплатити ОСОБА_2 , заборгованість з виплати пенсії з 01.04.2017. Зазначене рішення набрало законної сили 14.01.2019. Відділом примусового виконання рішень УДВС України у Луганській області 17.05.2019 відкрито виконавче провадження № 59057754.

У відповіді на адвокатський запит (лист № 187/К-5 від 25.04.2019) зазначено, що на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19.10.2018 у справі № 812/1078/18 заборгованість з виплати пенсії ОСОБА_2 за період з 01.04.2017 по 28.02.2019 нарахована на додаткову відомість в сумі 108 852,12 грн., яка щомісяця направляється до Головного управління ПФУ в Луганській області для фінансування нарахованої заборгованості. Але до сьогодні звборгованість не виплачено, у зв`язку із відсутністю коштів.

Відповідно до вимог чинного законодавства виконання рішення суду неможливе через відсутність бюджетних призначень чи асигнувань на цю мету, а здійснити виплату нарахованих грошових коштів за рішенням суду можливо лише шляхом списання (стягнення) коштів з рахунків державного органу - боржника, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. При цьому законодавством передбачений інший законний спосіб виконання подібних судових рішень, а саме - шляхом стягнення коштів з Державного бюджету України.

Таким чином, на думку ОСОБА_1 , заміна способу і порядку виконання рішення на стягнення на користь ОСОБА_2 суми заборгованості із виплати пенсії у розмірі 108 852,12 грн. у порядку, встановленому Законом № 4901-VI та Постановою № 845, не спрямована на зміну судового рішення по суті в межах позовних вимог, а орієнтована на зміну способу виконання судового рішення, необхідну для захисту порушеного права позивача, та запобігання порушення бюджетного законодавства.

Ухвалою Луганського окружного адміністартивного суду від 19 листопада 2019 у задоволенні заяви адвоката Щеглова Дмитра Сергійовича про зміну способу і порядку виконання судового рішення у адміністративній справі № 812/1078/18 за позовом ОСОБА_2 до Управління про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати ухвалу місцевого суду та ухвалини нове рішеня, яким замінити спосіб виконання судового рішення, посилаючись на порушення останнім норм процесуального права.

В обґрунтування зазначено, що заміна способу і порядку виконання рішення на стягнення заборгованості з виплати пенсії орієнтована на зміну способу виконання удового рішення, необхідну саме для захисту порушеного права позивача та запобігання бюджетного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу а без задоволення, а ухвалу місцевого суду без змін.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з такого.

Так, Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року у справі № 812/1078/18 адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково (т.1, а.с. 39-43, 184-185):

- визнано протиправним та скасовано розпорядження від 27 березня 2017 року відповідача про призупинення виплати ОСОБА_2 пенсії за віком з 01 квітня 2017 року;

- зобов`язано Управління відновити нарахування та виплату позивачу пенсії за віком з квітня 2017 року.

24 квітня 2019 року позивачу за рішенням від 19 жовтня 2018 року у справі № 812/1078/18, яке набрало законної сили 14 січня 2019 року та підлягає примусовому виконанню в порядку, передбаченому Законом України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII), видано виконавчий лист (т.1, а.с.182-183, 184-185).

Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 10 травня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП № 59057754 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 812/1078/18, виданого Луганським окружним адміністративним судом 24 квітня 2019 року, про зобов`язання Управління відновити нарахування та виплату позивачу пенсії за віком з квітня 2017 року (т.1, а.с.131).

Станом на 23 липня 2019 року виконавче провадження ВП № 59057754 відкрито, про що свідчить інформація з Автоматизованої системи виконавчих проваджень (т.1, а.с.186).

20 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з адвокатським запитом, в якому просив надати інформацію щодо виконання рішення суду у справі № 812/1078/18 (т.1, а.с.127).

Листом від 25 квітня 2019 року за № 187/К-5 відповідач повідомив ОСОБА_1 , що: ОСОБА_2 поновлено нарахування та виплату пенсії з квітня 2017 року, здійснено виплату пенсії за березень 2019 року та нараховано на додаткову відомість заборгованість з пенсії за період з 01 квітня 2017 року по 28 лютого 2019 року в сумі 108 852,12 грн. Також зазначено, що виплата заборгованості з пенсії буде здійснена за умови фінансування (т.1, а.с.126).

Відповідно до рішень Управління від 07 лютого 2019 року № 64 позивачу з 01 квітня 2017 року за рішенням суду поновлено виплату пенсії (т.1, а.с.177, 178).

Згідно з протоколами за період з 01 квітня 2017 року по 30 квітня 2017 року та за період з 01 травня 2017 року по 28 лютого 2019 року позивачу нараховано пенсію за квітень 2017 року у розмірі 2637,98 грн. та за період з 01 травня 2017 року по 28 лютого 2019 року у розмірі 106 214,14 грн., а всього 108 852,12 грн. (т.1, а.с.178 зв.,179).

Відповідно до інформації з програми Пенсійного фонду України ОСОБА_2 у період з березня 2019 року по червень 2019 року виплачено пенсію у місячному розмірі 6345,25 грн.; пенсія за липень 2019 року в сумі 6363,34 грн. нарахована до виплати на 25 липня 2019 року. Також до виплати у липні 2019 року позивачу нараховано заборгованість в загальній сумі 108 852,12 грн. (т.1, а.с.180).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

Стаття 129 Конституції України передбачає, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Принцип обов`язковості судових рішень, як один з визначальних принципів здійснення правосуддя в Україні, полягає в обов`язковому виконанні на всій території України судових рішень, що набрали законної сили, а також у встановлені відповідальності за невиконання таких рішень.

Вказаний принцип обов`язковості судових рішень поряд із Конституцією України знайшов своє відображення і в КАС України, а саме в статті 370 КАС України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Крім того, згідно з практикою Європейського Суду з прав людини (п. 40 Рішення від 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції") право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у Рішенні від 15.03.2001 у справі "Піалопулос та інші проти Греції", якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс.

Згідно з п. 66 Рішення Європейського Суду у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Immobiliare Saffi v. Italy) ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Також в Рішенні від 29.06.2004 у справі "Войтенко проти України" Європейський суд з прав людини констатував, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися.

Отже, невиконання боржником судового рішення, може свідчити про порушення права особи, гарантованих п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідно до статті 7 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення.

Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

В силу частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Адміністративний позов може містити як вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, так і стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Згідно з підпунктами 3, 4, 6 частини другої вказаної статті у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Частиною першої статті 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Аналогічні положення закріплені частиною другою статті 14 КАС України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до частини першої статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до приписів частини першої статті 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Як зміну способу і порядку виконання судового рішення розуміють застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв`язку з неможливістю його виконання раніше визначеним способом і порядком. При цьому зміна способу виконання не повинна змінювати (зачіпати) суті самого судового рішення.

Таким чином, положення КАС України визначають умови, виконання яких є обов`язковим для задоволення заяви про зміну способу або порядку виконання рішення.

Під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у встановленими раніше порядку і способом. Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.

Між тим, суд, аналізуючи норми статті 378 КАС України у системному зв`язку із нормами, які гарантують право на судовий захист і передбачають форми й способи його реалізації, прийшов до висновку, що в контексті спірних правовідносин обставини, якими обґрунтовується необхідність зміни способу і порядку виконання судового рішення, не можуть бути підставами для такої зміни, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не може бути змінений на стадії виконання судового рішення і поза межами судового розгляду позову по суті.

Відтак, оскільки зміна способу і порядку виконання судового рішення не передбачає зміни обраного судом при ухваленні рішення способу відновлення порушеного права, у задоволенні заяви слід відмовити.

Аналогічна правова позиція при вирішенні спорів цієї категорії була неодноразово висловлена Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 11.11.2014 (справи №21-394а14, № 21-475а14), від 25.11.2014 (справа №21-506а14), від 13.01.2015 (справа № 21-604а14), від 17.02.2015 (справа №21-622а14), від 14.04.2015 (справа № 21-78а15).

З рішення суду від 19.10.2018 вбачається, що суд захистив порушене право позивача, визнавши протиправним та скасувавши розпорядження від 27 березня 2017 року Управління про призупинення виплати ОСОБА_2 пенсії за віком з 01 квітня 2017 року та зобов`язавши першого відновити нарахування та виплату позивачу пенсії за віком з квітня 2017 року, вимога заявника про зміну способу і порядку виконання рішення суду шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості із виплати пенсії у розмірі 108 852,12 грн., фактично змінює рішення суду.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 25.11.2014 у справі № 21-506а14, аналізуючи норми частини першої статті 263 КАС України (в редакції до 15.12.2017), яка кореспондується зі статтею 378 КАС України (в редакції з 15.12.2017) у системному зв`язку із нормами, які гарантують право на судовий захист і передбачають форми й способи його реалізації, Верховний Суд України дійшов висновку, що в контексті спірних правовідносин обставини, якими обґрунтовувалася необхідність зміни способу і порядку виконання судового рішення, не можуть бути підставами для такої зміни, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не може бути змінений на стадії виконання судового рішення і поза межами судового розгляду позову по суті.

В постановах Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 759/1928/13-а, від 30.07.2019 у справі № 281/1618/14-а зроблено правовий висновок, що зміна на підставі статті 263 КАС України способу і порядку виконання судового рішення не передбачає зміни обраного судом відповідно до статті 162 КАС України при ухваленні рішення способу відновлення порушеного права. Отже, зміна способу і порядку виконання рішення суду про зобов`язання суб`єктів владних повноважень здійснити виплату на стягнення такої виплати є незаконною.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що заява про зміну способу і порядку виконання судового рішення є не обґрунтованою, як і посилання апелянта на Закон № 4901-VI та Постанову № 845, а зміна способу і порядку виконання судового рішення, запропонована заявником, фактично змінить по суті рішення, оскільки буде змінено обраний спосіб захисту прав позивача.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції від 19 листопада 2019 року відповідає вимогам ст. 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги представника позивача колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.4 ст.241, ч.5 ст.250, ст.310, ст. 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ст. 321, ч.1 ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року у справі № 812/1708/18 залишити без змін.

Повне судове рішення 24 грудня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів: І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук