Справа № 1.380.2019.004216
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/12465/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.

при секретарі судового засідання: Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року (рішення ухвалене о 11:14 год. у м. Львові судом у складі головуючого судді Кузана Р.І., повний текст рішення складено 25.10.2019р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова про визнання протиправними дій та стягнення грошового забезпечення,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова, у якому просив: 1) визнати протиправними дії ДО «Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова» щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 невиплату у день звільнення індексації грошового забезпечення; 2) стягнути з ДО «Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова» на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період із 01.09.2018 по день фактичної виплати заборгованості з індексації грошового забезпечення 30.07.2019 терміном 334 дні із розрахунку 474,00 грн. в день в сумі 158314,33 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 у справі №1340/4886/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2019, визнано протиправними дії ДО «Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова» щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.08.2013 по 31.07.2018 та зобов`язано ДО «Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова» виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.08.2013 по 31.07.2018 у сумі 84714,70 грн. Позивач вказує на те, що фактичний розрахунок з ним відповідач здійснив 30.07.2019. Оскільки позивач був звільнений з військової служби 15.07.2018 та виключений зі списків особового складу 31.08.2018, а остаточна виплата належних йому сум при звільненні була здійсненна відповідачем лише 30.07.2019, то в період з 01.09.2019 по 30.07.2019 існувала затримка у розрахунку у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з роботи. Просив позов задоволити.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ДО «Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова» щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 невиплату у день звільнення індексації грошового забезпечення. Стягнуто з ДО «Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова» на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період із 01.09.2018 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 29.07.2019 терміном 332 дні із розрахунку 474,00 грн. в день, в сумі 157368,00 грн. з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити повністю.

Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксування процесу не здійснювалося оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 2010 року проходив службу на посаді старшого інспектора відділу аудиту в бюджетній сфері Західного територіального управління внутрішнього аудиту.

15.08.2018 наказом Першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) №43, ОСОБА_1 звільнено у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключено із списків особового складу і всіх видів забезпечення наказом начальника Західного територіального управління внутрішнього аудиту від 31.08.2018 року №186.

Перед звільненням, 31.07.2018 ОСОБА_1 подано заяву про нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення до квартирно - експлуатаційного відділу м. Львова, де він перебував на фінансовому забезпеченні про те, що йому взагалі не виплачувалась індексація грошового забезпечення протягом 2016-2018 років, яка гарантована йому чинним законодавством України, а протягом 2013 - 2015 років нарахування індексації здійснювалося неправильно, оскільки при нарахуванні індексації грошового забезпечення невірно встановлено базовий місяць.

10.08.2018 Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова надіслано відповідь №3396 на заяву ОСОБА_1 у якій зазначено, що з 01.01.2016 грошове забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, відповідно до протокольного рішення Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №3 було значно збільшено за рахунок збільшення розмірів їх преміювання. Крім того, порядком проведення індексації грошових доходів населення, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 не передбачено механізм нарахування та виплати індексації за попередні періоди, отже підстав для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 31.07.2018 немає.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 у справі №1340/4886/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2019 визнано протиправними дії ДО «Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова» щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.08.2013 по 31.07.2018 та зобов`язано ДО «Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова» виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.08.2013 по 31.07.2018 у сумі 84714,70 грн.

Також, судом встановлено, що фактичний розрахунок з позивачем проведено 29.07.2019, що підтверджується платіжним дорученням від 29.07.2019 №1852, яким здійснено виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 згідно з рішенням суду в сумі 83443,98 грн., від 29.07.2019 №1853, яким здійснено сплату військового збору в сумі 1270,72 грн. та від 29.07.2019 №1854, яким проведено платіж в сумі 15248,30 грн. податку з доходів фізичних осіб військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ індексації грошового забезпечення.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ. (далі - Закон № 2011-ХІІ)

Статтею 1-2 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Положеннями пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

В свою чергу згідно частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Отже вказане свідчить про те, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, при тлумаченні положень статей 3 Кодексу законів про працю України, 18 Закону України «Про міліцію», зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі

Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Також, колегія суддів зауважує, що норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Однак, спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та поширити останні на спірні правовідносини.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону - виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Отже, при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку повинні застосовуватися норми трудового законодавства.

Згідно з ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.

Відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15 дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, якщо працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд, на підставі ст. 117 КЗпП України, стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Вказана правова позиція наведена і у постанові Верховного Суду від 10 травня 2019 року у справі № П/811/276/16.

Крім цього, Верховний Суд вказав, що передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Матеріали справи свідчать, що позивач зі списків особового складу військової частини виключений 31.08.2018 року. При цьому, фактичний розрахунок з позивачем проведено 29.07.2019, що підтверджується платіжним дорученням від 29.07.2019 №1852, яким здійснено виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 згідно з рішенням суду в сумі 83443,98 грн., від 29.07.2019 №1853, яким здійснено сплату військового збору в сумі 1270,72 грн. (а.с.56).

Враховуючи те, що на день виключення зі списків особового складу військової частини позивач не був забезпечений повністю грошовим забезпеченням за не отримане речове майно, а також позицію Верховного Суду щодо застосування ст. 116, 117 до військовослужбовців Збройних Сил України, ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку (невиплати індексації грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, враховуючи, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений із ним лише 29.07.2019 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимога ОСОБА_1 щодо стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період із 01.09.2018 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 29.07.2019 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Що стосується посилань апелянта на відсутність коштів для проведення розрахунку з позивачем, то суд враховує, що Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Таким чином, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є предметом спору у даній справі.

Так, середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

У відповідності до пп. "л" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 цей Порядок застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Пунктом 3 Порядку № 100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт; високі досягнення в праці; умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 даного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Положеннями пункту 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню становило 29387,69 грн. (за липень 2018 року 14691,99 грн., за серпень 2018 року - 14695,70 грн.), отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становив 474,00 грн.: 29387,69 грн. (грошове забезпечення за липень-серпень 2018 року) / 62 (кількість календарних днів у липні-серпні 2018 року).

Таким чином, оскільки остаточний розрахунок проведено 29.07.2019 то середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) підлягає стягненню з 01.09.2019 по день проведення розрахунку, що становить 332 дні затримки розрахунку.

Отже, сума середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення), яку належить присудити позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку складає 157368,00 грн.: 474,00 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * на 332 днів (кількість робочих днів затримки з 01.09.2018 по 29.07.2019).

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.004216 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді С. М. Кузьмич
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 26.12.2019р.