Справа № 500/2499/19
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/12762/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року про повернення позовної заяви, прийняту суддею Мірінович У.А. у місті Тернополі у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

встановив :

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним зняття позивача з усіх видів забезпечення з 29.04.2019 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.06.2019 року № 129 та бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення за період служби з 29.04.2019 року по 18.06.2019 року; скасування пункту 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.06.2019 року № 129 в частині зняття позивача з усіх видів забезпечення з 29.04.2019 року; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за період служби з 29.04.2019 року по 18.06.2019 року.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.11.2019 року позовну заяву повернуто позивачу.

Суд виходив з того, що предметом оскарження є наказ про проходження публічної служби, одним із різновидів якої є військова служба та до якого включається і зняття з грошового забезпечення. Інші вимоги є похідними.

Для звернення до суду з подібними правовідносинами встановлено місячний строк (ч.5 ст. 122 КАС України).

Позивача ознайомлено із оскаржуваним наказом 18.06.2019 року. Крім того, такий досліджувався у судовій справі № 500/2152/19 , по якій прийнято судове рішення 30.01.2019 року.

Позивач не усунув недоліки позовної заяви щодо поважності строку у порядку та спосіб, визначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 04.11.2019 року .

Згідно п.1 ч. 4 ст. 169 КАС України в такій ситуації позовна заява повертається особі, яка її подала.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із порушенням процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що позовну заяву подано до суду 30.10.2019 року. Строк не пропущено, оскільки ОСОБА_1 звернувся із позовом, який витікає із законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення). Ним не оскаржується звільнення, а просить заплатити належне йому грошове забезпечення.

Мається покликання на рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013, ст.1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати», позиції Великої Палати Верховного Суду та зроблено висновок, що стягнення грошового забезпечення не обмежено позовною давністю.

Не звернута увага, що проходження військової служби та грошового забезпечення урегульовано різними нормативно правовими актами.

Просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду про повернення позовної заяви, в силу приписів ч.2 ст.312 КАС України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 320 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

З обставин справи вбачається, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини, які склали підстави для прийняття оскаржуваного процесуального судового рішення.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 року позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску, так як суд після одержання позовної заяви, у відповідності до вимог пункту 5 частини першої статті 171 КАС, встановив, що позивач звернувся до суду із даною позовною заявою з пропущенням місячного строку звернення до суду.

Зазначену ухвалу суду позивач отримав 08.11.2019 року, про що свідчить підпис останнього на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

На усунення недоліків позовної заяви до суду від позивача надійшла заява від 12.11.2019 року, в якій просить відкрити провадження у даній справі, мотивуючи тим, що строк звернення до суду ним не пропущено, так як останній оскаржує дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення за період служби з 29.04.2019 року по 18.06.2019 року, а тому даний правовий спір не стосується проходження публічної служби.

Згідно зі статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).

Так, спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак п.15 Розділу І «Загальні положення» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 встановлено вичерпний перелік випадків, коли грошове забезпечення не виплачується.

Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

Зазначений висновок апеляційного суду відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 21.08.2019 року у справі №620/4218/18.

Відповідно до статті 1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ( надалі - Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Перебування особи на публічній службі є однією з форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дійшов висновку, що у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У разі пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень, не пов`язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат.

Оскільки позовна заява ОСОБА_1 містить вимоги про нарахування та виплату грошового забезпечення з 29.04.2019 року по 18.06.2019 року, то слід керуватися, в тому числі, положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України.

Крім того, є юридично некоректним повертати позов в цілому, коли на деякі із позовних вимог строк, який застосував суд першої інстанції не поширюється.

З приводу незастосування судом першої інстанції у випадку, що розглядається, норм положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України з огляду на формулювання позовних вимог інших, ніж стягнення заробітної плати, то апеляційний суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 13.03.2019 року у справі № 807/363/18 звернув увагу, що норми цієї статті, слід тлумачити в більш широкому розумінні, а саме в сенсі відсутності строкових обмежень для звернення до суду з позовом з приводу належної працівникові заробітної плати.

При цьому Верховний Суд наголосив на тому, що адміністративний суд у силу частини другої статті 9 КАС України не зв`язаний заявленими позовними вимогами та може вийти за їх межі, встановивши необхідність ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Покликання суду першої інстанції на висновок Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі №761/27364/17 є безпідставним, оскільки такий стосується юрисдикції.

За такого правового врегулювання та обставин справи суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що потягнуло порушення норм процесуального права та постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Згідно з ч.2 ст. 6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, поновлення процесуального строку без об`єктивної наявності виключних підстав та наведення відповідних причин є порушенням принципу правової визначеності та порушує права учасників справи на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішенні у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 03.04.2008 Європейський суд з прав людини у зазначив, що хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що повернення позовної заяви в даному випадку суперечить завданню адміністративного судочинства, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги являються суттєвими і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а також наявна невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 312, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року про повернення позовної заяви у справі № 500/2499/19 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич