Справа № 400/1525/19
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/1525/19
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Косцової І.П.

суддів - Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.02.2019 р. №Ф-72758-17.

В обґрунтування позову зазначив, що оскаржувана вимога є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки була сформована податковим органом з порушенням вимог чинного законодавства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2019 року, ухваленим в порядку письмового провадження, позов задоволено.

Суд визнав протиправною та скасував вимогу Головного управління ДФС у Миколаївській області про сплату боргу (недоїмки) від 15.02.2019 № Ф-72758-17 на суму 18 276,72 грн.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що податковий орган не проводив документальну перевірку позивача на предмет сплати ним єдиного внеску, підприємець не надав звіти про нарахування єдиного внеску, отже формування оскаржуваної вимоги лише на підставі наявної у відповідача інформації суперечить вимогам чинного законодавства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із судовим рішенням, податковий орган подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, а також невідповідність його висновків фактичним обставинам справи, просить скасувати прийняте у справі судове рішення та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначив, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, не врахував, що згідно п. 4 розділу VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується, в тому числі на підставі облікових даних з інформаційної системи фіскального органу, отже нарахування позивачу заборгованості з єдиного внеску є правомірним, а відтак і вимога про сплату боргу (недоїмки) від 15.02.2019 р. №Ф-72758-17 є законною.

Також зазначив, що з 01.01.2017р. по 28.03.2019р. позивач підпадав під сферу дії Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а тому визначена йому сума заборгованості зі сплати єдиного внеску нарахована відповідно до вимог чинного законодавства.

Фактичні обставини справи.

З 02 квітня 2001р. ОСОБА_1 перебуває на обліку у ГУ ДФС у Миколаївській області Миколаївське ДПІ у м. Миколаєві як фізична особа-підприємець.

Згідно даних інтегрованої картки платника станом на 31.01.2019р. за ФОП ОСОБА_1 рахується заборгованість із сплати єдиного внеску на суму 18276,72 грн.

Вказана заборгованість складається з наступних періодів: за 2017 р. позивачу нараховано 8 448 грн. (3 200 х 22% = 704х12), а за 2018 р. нараховано 9828,72 грн. (3 723 х 22% = 819,06 х 12).

15 лютого 2019 р. ГУ ДФС у Миколаївській області складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-72758-17, в якій податковий орган визначив позивачу заборгованість з єдиного внеску на суму 18276,72 грн.

28 березня 2019 р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесено запис №4054147 про припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності.

Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.02.2019 р. №Ф-72758-17 протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апелянта і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляції, з огляду на наступне.

Пунктом 2 ч.1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 р. №2464-VІ (далі - Закон №2464-VІ) встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно п 4 ч.1 ст. 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Частиною 4 ст. 4 Закону №2464-VІ передбачено, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VІ визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Абзацом 2 п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI встановлено, що у разі якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (зміни до пункту цієї статті внесені з 01 січня 2017 року).

За приписами ч.5 ст.8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Аналіз наведених вище положень Закону №2464-VI свідчить, що з 2017 року фізичні особи - підприємці, в тому числі і ті, які не одержували доходів, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, мінімальний розмір якого з 1 січня 2017 року становить 704 грн. на місяць (22% від 3200 грн.), а з 2018 року 819,06 грн. на місяць (22% від 3723 грн.).

Колегія суддів підкреслює, що такі нововведення законодавець передбачив саме з 1 січня 2017 року, адже до цього періоду підприємці, які не отримували доходи у звітному місяці, мали право не сплачувати єдиний внесок. Натомість, з моменту внесення змін у чинне законодавство щодо порядку та умов сплати єдиного внеску, такі зміни набули статусу обов`язкових до виконання для всіх платників незалежно від часу реєстрації в якості фізичної особи-підприємця.

Пунктом 3 розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 20.04.2015 року №449 (далі - Порядок №449) та ст.25 Закону 2464-VI визначено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо, зокрема, платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Таким чином, враховуючи, що позивач у 2017-2018 роках був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця, що підтверджується витягом з ЄДР, з 01 січня 2017 року в нього виник обов`язок щодо сплати єдиного внеску, навіть у разі не отримання доходу.

Відповідно до ч.8 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Ураховуючи, що запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача внесено до реєстру 28 березня 2019 р., то саме з цієї дати позивач не повинен сплачувати єдиний внесок.

З приводу висновку суду першої інстанції, що визначена податковим органом сума недоїмки з єдиного внеску може ґрунтуватись виключно на підставі даних акту перевірки, податкової звітності, бухгалтерських та інших документів, які підтверджують суми виплат (доходу), на які нараховується відповідний внесок, колегія суддів вказує, що Порядок №449 передбачає можливість нараховувати єдиний внесок, у тому числі на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, за відсутності перелічених вище документів.

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку, що дії відповідача по формуванню відносно позивача податкової вимоги про сплату заборгованості з єдиного внеску здійснені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та з додержанням інших вимог встановлених ч.2 ст. 2 КАС України.

Пунктом 4 ч.1 ст. 317 КАС України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Резюмуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення у даній справі неправильно застосував норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас, п.2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.10 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, враховуючи, що дана справа є справою незначної складності, колегія суддів дійшла висновку, що оскарження рішення апеляційного суду можливо лише у випадках, перелічених вище.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2019 року - задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2019 року - скасувати.

Ухвалити у справі постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Косцова І.П.
Судді Осіпов Ю.В. Скрипченко В.О.