Справа № 440/2583/19
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 р.Справа № 440/2583/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Ральченка І.М. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.08.2019 року, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, м. Полтава, повний текст складено 09.08.19 року по справі № 440/2583/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області , в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 28.11.18 №Ф-5604-50 та від 14.06.19 №Ф-5604-50.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що фіскальним органом без належних на те правових підстав самостійно визначено зобов`язання ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску за 2017-2019 роки, оскільки позивач фактично підприємницькою діяльністю у спірний період не займався, дохід від ведення такої діяльності не отримував, а єдиний внесок за нього сплачено роботодавцем. На переконання позивача, подвійна сплата єдиного внеску за одну й ту саму особу не відповідає суті такого платежу.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.08.2019р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 28 листопада 2018 року №Ф-5604-50 та від 14 червня 2019 року №Ф-5604-50. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1344,70 грн.

ГУ ДФС у Полтавській області , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подало апеляційну скаргу , вважає , що висновки суду про задоволення позову не відповідають обставинам справи, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.08.2019 по справі № 440/2483/19 винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що ухвалюючи оскаржуване рішення , суд першої інстанції безпідставно приходить до висновку, що необхідність сплати єдиного внеску виникає саме у випадку безпосереднього ведення особою підприємницької діяльності упродовж звітного періоду. В разі не здійснення такої діяльності, відповідно і єдиний внесок сплаті не підлягає. Проте, вважає дане твердження суду першої інстанції помилковим, адже законом не передбачено звільнення особи від сплати єдиного внеску у разі не провадження нею підприємницької діяльності. Крім того з 2017 року у разі, якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленого, цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п.2 ч.І статті 7 Закону № 2464 в редакції Закону № 1774). З огляду на зазначене, базою нарахування був дохід позивача за період з 2017 року по дату припинення ним підприємницької діяльності. Крім цього , не обґрунтованим являється висновок суду першої інстанції, що факт державної реєстрації фізичною особою індивідуальної підприємницької діяльності не зобов`язує таку особу до активного її ведення. Ті обставини, які свідчать про припинення Позивачем підприємницької діяльності, не позбавляють його як платника єдиного внеску обов`язку зі сплати страхових внесків. Не аргументованою є позиція суду щодо того, що законом не визначено обов`язку фізичної особи - підприємця сплачувати єдиний внесок за себе самостійно у разі, коли така особа не веде підприємницьку діяльність, а працевлаштована як найманий працівник за трудовим договором і єдиний внесок за неї сплачує роботодавець. Вважає, що особа яка є найманим працівником не несе обов`язку сплати за себе ЄСВ з огляду на те, що за неї сплачує роботодавець. Проте, із набуттям статусу фізичної особи- підприємця в такої особи виникає обов`язок сплати ЄСВ, незалежно від провадження нею підприємницької діяльності. Заборгованість позивача виникла за час провадження ним підприємницької діяльності. В інтегрованій картці платника ОСОБА_1 по єдиному внеску за кодом платежу 71040000 (для фізичних осіб - підприємців, у тому числі, які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) рахується заборгованість в сумі 23785,08 гривень. Враховуючи наявність заборгованості по єдиному соціальному внеску згідно даних ITC контролюючих органів Позивач не був знятий з обліку, а відтак зобов`язаний був сплачувати єдиний внесок виходячи з мінімального розміру бази нарахування, як це передбачено Законом № 2464. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.08.2019 по справі №440/2483/19, винести нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Позивач заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать , що ОСОБА_1 13.02.15 зареєстрований як фізична особа - підприємець, а 14.02.15 - взятий на облік як платник податків в ДПІ у м. Полтаві.

10.07.19 підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 припинено за власним рішенням, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис №3035880.

З 31.08.16 позивач прийнятий на роботу до Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" за посадою водія автотранспортних засобів . Довідкою Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" від 10.07.19 вих.№08-66/101 підтверджено, що позивач працює на відповідному підприємстві з 31.08.16 по теперішній час . Акціонерним товариством "Полтаваобленерго" згідно відомостей за формою ОК-7 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування сплачено єдиний внесок за ОСОБА_1

28.11.18 Головним управлінням ДФС у Полтавській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5604-50, якою позивача повідомлено про необхідність сплати єдиного внеску загалом у розмірі 15819,54 грн .

14.06.19 відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5604-50, якою позивача повідомлено про необхідність сплати єдиного внеску загалом у розмірі 21030,90 грн.

Недоїмка у розмірі 21030,90 грн. складається із самостійно визначеного фіскальним органом зобов`язання зі сплати єдиного внеску за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн., за І-IV квартали 2018 року загалом у розмірі 9828,72 грн. (по 2457,18 грн. за кожний квартал) та за І-ІІ квартали 2019 року у розмірі 5514,36 грн. (по 2757,18 грн. за кожний квартал).

Не погодившись з вимогами Головного управління ДФС у Полтавській області від 28.11.18 та від 14.06.19 №Ф-5604-50 про сплату боргу (недоїмки), позивач оскаржив їх до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірність своєї вимоги про сплату боргу.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, які виникали у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, регулювались Законом України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 15 травня 2003 року №755-IV (Закон №755-IV).

Процедура державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою передбачена ч.4 статті 18 вищевказаного Закону.

Так, для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця подається один з таких документів: 1) заява про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням; 2) ксерокопія свідоцтва про смерть фізичної особи, судове рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця у зв`язку з її смертю, визнанням її безвісно відсутньою або оголошенням померлою.

Фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (ч. 8 статті 4 Закону № 755-ІV).

Відтак, колегія суддів звертає увагу, що підприємницька діяльність фізичної особи вважається припиненою з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Як свідчать матеріали справи саме з 10.07.19 підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 припинено за власним рішенням, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис №3035880.

Таким чином, останнім періодом, за який необхідно сплатити єдиний внесок, буде період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Крім того, відповідно до пп. 1 п. 11.18 Порядку обліку платників податків та зборів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 09 грудня 2011 року № 1588, підставою для зняття фізичної особи - підприємця з обліку у відповідному контролюючому органі є відомості про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням, або за судовим рішенням, або у разі її смерті, або оголошення її померлою, або визнання її безвісно відсутньою, а також відомості відповідної реєстраційної картки.

Дата зняття з обліку фізичної особи - підприємця відповідає даті отримання відомостей про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Дані про зняття з обліку платника податків фіксуються в журналі за формою № 6-ОПП.

Таким чином, на момент отримання оскаржуваної вимоги про сплату боргу 14.06.2019р., підприємницька діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 не була припинена у встановленому законодавством порядку.

Колегія суддів зауважує, що позивач, будучи фізичною особою-підприємцем, наділений був не тільки правами, пов`язаними із здійснення підприємницької діяльності, а й обов`язками, у тому числі щодо сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464 (Закон №2464) під єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування розуміють консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 1 Закону №2464 застрахованою особою розуміють фізичну особу, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Пункт 4 частини 1 статтею 4 Закону №2464 до переліку платників єдиного соціального внеску віднесені фізичні особи-підприємці.

Частиною 2 статті 6 Закону №2464 визначені обов`язки платника єдиного внеску, серед яких обов`язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1), подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю (пункт 4).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464 (в редакції зі змінами внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 №1774-VIII) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5- 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

З 2017 року у разі, якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленого, цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п.2 ч.1 статті 7 Закону № 2464 в редакції Закону № 1774).

Відповідно до п.5 ч.1 статті 1 Закону № 2464 мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції стосовно того, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема підприємницької діяльності та отримання доходу від неї, є такими, що суперечать законодавству.

Також, є помилковими посилання суду першої інстанції на те , що АТ "Полтаваобленерго", як роботодавцем, сплачено єдиний внесок за ОСОБА_1 , а тому сплата позивачем єдиного внеску ще й як фізичною особою - підприємцем не призведе до покращення його становища у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, оскільки у такому разі він не набуде права на отримання додаткових видів соціального забезпечення чи збільшення їх розміру у разі настання страхового випадку, а покладення на позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску у такому випадку буде надмірним тягарем, адже за відсутності факту ведення підприємницької діяльності та визначення її фінансового результату, позивач має сплатити обов`язкові платежі до бюджету.

Відповідно до пункту 5 статті 8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Частина 4 статті 4 Закону №2464 визначає перелік осіб, які звільняються від сплати за себе єдиного внеску, зокрема такими є особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Враховуючи те, що позивач є фізичною особою-підприємцем, а отже й платником ЄСВ, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач відноситься до категорії осіб, наведених у частині 4 статті 4 Закону №2464, позивач зобов`язаний сплатити ЄСВ у 2017 та 2018 роках.

Однак, як свідчать матеріали справи, свій обов`язок платника єдиного внеску виконував не належним чином та у визначені строки єдиний внесок не сплачував, що не спростовує позивач.

Відповідно частини 4 статті 25 Закону №2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату, а згідно частини 1 цієї статті Закону №2464 рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Згідно із частиною 16 статті 25 Закону №2464 строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Згідно матеріалів справи в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 по єдиному внеску за кодом платежу 71040000 (для фізичних осіб - підприємців, у тому числі, які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) рахується заборгованість в загальному розмірі 23785,08 грн. , з яких : за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн., за І-IV квартали 2018 року загалом у розмірі 9828,72 грн (по 2457,18 грн за кожний квартал) та за І-ІІ квартали 2019 року у розмірі 5514,36 грн (по 2757,18 грн за кожний квартал).

Оскільки в інформаційній системі ДФС міститься інформація про недоїмку позивача щодо сплати єдиного соціального внеску, відповідач, на підставі статті 25 Закону №2464, правомірно сформував вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску №Ф-5604-50 від 14.06.2019р.

Згідно вимог Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, яка прийнята саме на виконання вимог Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08 липня 2010 року № 2464-VI, та підпунктом 2 пункту другого розділу VII, чітко передбачено, що розрахунок цієї фінансової санкції (за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску) здійснюється на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

Підставою у відповідності до якої сформована оскаржувана вимога зазначено - на підставі даних інформаційних систем органу доходів і зборів .

Колегія суддів вважає, що визначальним для вирішення справи є встановлення фактів несплати (несвоєчасної) сплати позивачем ЄСВ на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів щодо платника ЄСВ, а також первинних документів щодо нарахування (декларації, розрахунки) та сплати (платіжні доручення).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі №813/4686/16, яка в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Тому , посилання суду першої інстанції на те , що облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів не є самостійною підставою для формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) є помилковими.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів повноту та обґрунтованість вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2019 № Ф-5604-50.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 3 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були допущені порушення норм матеріального права, а тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.08.2019 року по справі № 440/2583/19 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позов відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош І.М. Ральченко
Повний текст постанови складено 24.12.2019 року