Справа № 520/7064/19
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2019-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 р.Справа № 520/7064/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Зеленського В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , П`янової Я.В. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

позивача ОСОБА_1 , перекладача Аллахам М.Н., представника позивача Іванова Д.А., представника відповідача та третьої особи Вишневського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Панченко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 15.10.19 року по справі № 520/7064/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України. третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.06.2019 року №247-19;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовлено.

Позивач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача надав до суду додаткові пояснення, в яких підтримав правову позицію, викладену в адміністративному позові та в апеляційній скарзі.

Представник відповідача та третьої особи також надав до суду додаткові пояснення, в яких наполягав на законності судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 308. КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

Протокольною ухвалою колегії суддів Другого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2019 року до участі у справі було допущено перекладача Аллахам М . Н . , відповідно до вимог ст.71 КАС України.

Представник позивача та позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач - ОСОБА_1 , громадянин Республіки Таджикистан, 08.01.2019 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

11 липня 2019 року позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №73 від 11.07.2019, в якому вказано, що відповідно до абзацу п`ятого частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону відсутні на підставі рішення Державної міграційної служби України від 21 червня 2019 року №247-19 (том 1 а.с.16).

Не погоджуючись з правомірністю прийняття спірного рішення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності правомірних підстав для прийняття органами ДМС України рішення про відмову у наданні відповідного статусу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до частин першої-другої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини сьомої статті 7 Закону № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частини четвертої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За правилами частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, на заявника, покладається обов`язок надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Державної міграційної служби України №247-19 від 21.06.2019 року відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні (т. 1, а.с.296).

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, встановила, що заявник народився в радгоспі-технікумі Куйбишев Комуністичного району Курган-Тюбинської області Республіки Таджикистан (нині - с.Навобод (селищної ради Бохтарійон) району Кушонійон Хатлонської області), де у 2002 році здобув середню освіту, після чого, у тому ж році, переїхав на постійне проживання до своїх батьків у м.Душанбе.

У 2006 році виїхав на навчання до державного університету імені Короля Сауда в м.Ер-Ріяд Саудівської Аравії.

У 2007 році одружився у м.Бохтар (Республіка Таджикистан) на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заявник повідомив, що після першого курсу навчання, він проживав разом з дружиною у Саудівській Аравії у найманому житлі. також вказує, що має шестеро дітей (одного сина та п`ять дочок), які на даний час проживають з дружиною у м.Бохтар.

Заявник стверджує, що закінчив університет у 2016 році, що підтверджується копією диплома та його нотаріально засвідченим перекладом, згідно з яким він закінчив педагогічний факультет університету 07 січня 2016 року, отримавши ступінь бакалавра педагогіки за спеціальністю "Ісламознавство, тлумачення Корану та хазисів".

Зі слів позивача встановлено, що під час навчання в університеті та після його закінчення він працював водієм на власному автомобілі, а саме нелегально возив дітей арабів до школи та забирав зі школи.

Після закінчення державного університету ім.Короля Сауда він подав документи в аспірантуру і на даний час її не закінчив.

Також заявник стверджує, що під час його проживання в Саудівській Аравії в 2017-2018 роках він отримував пропозиції від представників служби безпеки Таджикистану та посла Таджикистану у Саудівській Аравії щодо співпраці, яка полягала в тому, щоб ОСОБА_1 , доповідав їм про дії, розмови та настрої таджикських студентів у м.Ер-Ріяд, їх контакти з представниками опозиції, негативно висвітлював діяльність держави Іран та опозиціонерів за кордоном.

За словами заявника, він відмовився від співпраці зі співробітниками контррозвідки РТ та посла Таджикистану в Саудівській Аравії, через що наприкінці літа - початку осені 2018 року його братів викликали до поліції та органів безпеки республіки Таджикистан, а також приходили до його матері додому в м.Бохтарі.

Постановою слідчого УДКНБ РТ по Хатлонській області від 09.03.2018 року відносно заявника порушено кримінальну справу за ч.2 ст.307-1 КК РТ.

Постановами слідчого УДКНБ РТ по Хатлонській області від 07.05.2018 року заявника притягнуто в якості обвинуваченого за вказаною кримінальною справою та оголошено у розшук.

Постановою суду м.Бохтар Хатлонської області від 08.05.2018 року заявнику обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

30.10.2018 року заявника оголошено у міжнародний розшук каналами Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерпол.

17.12.2018 року заявника було затримано в м.Харкові співробітниками Управління СБУ в Харківській області як особу, яка розшукується компетентними органами РТ для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.307 Кримінального кодексу Республіки Таджикистан (публічні заклики до насильницького захоплення державної влади або її насильницького утримання або насильницької зміни конституційного ладу, або насильницького порушення територіальної цілісності РТ).

Відповідно до ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Харкова від 19.12.2018 року по справі №639/7309/18 (провадження №1-кс/639/3301/18), відносно заявника застосовано тимчасовий арешт строком на 40 днів, до надходження запиту про його видачу (екстрадицію) від компетентних органів Республіки Таджикистан та поміщено на утримання до Державної установи "Харківський слідчий ізолятор (№ 27)".

Генеральною прокуратурою України отримано запит Генеральної прокуратури Республіки Таджикистан від 07.01.2019 року №18/27-7 про видачу заявника для притягнення до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ч. 2 ст.307-1 КК РТ (публічні заклики до здійснення екстремістської діяльності, публічне виправлення екстремізму, вчинене з використанням засобів масової інформації або мережі Інтернет).

Ухвалою слідчого судді Жовтневого району м.Харкова від 25.01.2019 року по справі №639/347/19 (провадження №1-кс/639/269/19) до заявника застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (екстрадиційний арешт) строком до 12 місяців, до вирішення Генеральною прокуратурою України питання про його видачу компетентним органам Республіки Таджикистан.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого району м. Харкова від 22.03.2019 року по справі №639/1469/19 (провадження №1-кс/639/875/19) задоволено скаргу захисника, адвоката Скорбача О.І., подану в інтересах заявника в порядку ч. 12 ст. 584 КПК України, та змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення його видачі (екстрадиційний арешт) на особисте зобов`язання, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 Кримінального процесуального кодексу України, а заявника звільнено з-під варти у залі суду.

Начальник відділу міжнародного співробітництва прокуратури Харківської області звернувся зі скаргою на вищевказану ухвалу до Харківського апеляційного адміністративного суду, який ухвалою від 29.03.2019 року у справі №639/1469/19, відмовити у відкритті провадження за його апеляційною скаргою.

З матеріалів справи вбачається, що причиною звернення за захистом в Україні заявник визначив побоювання бути виданим правоохоронними органами України службі безпеки Республіки Таджикистан, громадянином якої він є, яка є ініціатором міжнародного розшуку заявника за його ухилення від органів слідства, з метою притягнення до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ч. 2 ст.307-1 КК РТ (публічні заклики до здійснення екстремістської діяльності, публічне виправлення екстремізму, вчинене з використанням засобів масової інформації або мережі Інтернет). Заявник не бажає бути притягненим до відповідальності за вищевказаною статтею, заявляючи про фальсифікацію проти нього кримінальної справи через небажання співпрацювати з контррозвідкою РТ. Заявник стверджує, що в разі його ув`язнення у Республіці Таджикистан, до нього буде застосовано тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до листів відділу міжнародного співробітництва Головного управління Національної поліції в Харківської області від 09.01.2019 року №58/119-23/01-2019 та від 11.04.2019 №751/119-23/01-2019 заявник з 30.10.2018 перебуває на обліках Генерального секретаріату Інтерполу, як особа, яка перебуває в міжнародному розшуку з метою екстрадиції до РТ для притягнення до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ч.1 ст.307-1 КК РТ (публічні заклики до насильницького захоплення державної влади або її насильницького утримання або насильницької зміни конституційного ладу, або насильницького порушення територіальної цілісності РТ, а також надання сприяння в здійсненні цих діянь). У вказаному листі зокрема зазначено, що заявник з метою навчання прибув до ОАЕ, де ознайомився з ідеями та цілями терористичної організації "Ісламська держава", та в подальшому через соціальні мережі в Інтернеті почав закликати таджицьку молодь приєднатися до "Ісламської держави" та брати участь у "джихаді" для створення "халіфатської" ісламської держави. Заявник прийняв клятву приєднатися до "джихаду", ставши одним з найактивніших членів терористичної спільноти для лінії вербування та набирав молодих бійців для участі в операціях у Сирії та Іраку.

Відповідно до листа начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Харківської області від 030.4.2019 №14-128-18 та наданих ним ектрадиційних матеріалів, заявник є прихильником забороненої на території РТ екстремістської релігійної течії "Салафія" , про що свідчить висновок експертів Центру ісламознавства при Президенті РТ від 09.02.2018 №4/7, зроблений після перегляду особистої сторінки заявника у соціальній мережі "Однокласники", на якій він виступає під іменем Ешоні Абдулкодір, і на якій він розміщував відое-ролики власних лекцій, що за своїм характером повністю відповідають ідеології зазначеної релігійної течії.

Заявник відмовляється від усіх обвинувачень, заявляючи, що в Об`єднаних Арабських еміратах був лише транзитом, що він не знайомий з представниками опозиційній таджицькій владі сил, за своїми релігійними переконаннями не салафіт, а ханафіт.

Заявник стверджує, що окрім Саудівської Аравії був лише у Республіці Казахстан, Російській Федерації та Україні, але за даними Інтерполу (стор.38-39 особової справи) він перебував у Російській Федерації, Турецькій Республіці, Сирійській Арабській Республіці, Ісламській Республіці Афганістан, Ісламській Республіці Пакистан, Об`єднаних Арабських Еміратах, Республіці Ірак, Арабській Республіці Єгипет, Україні.

Під час співбесіди заявник стверджує, що в разі його ув`язнення у Республіці Таджикистан, до нього буде застосовано тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання. Однак, не надав жодних відомостей про намагання захистити свої інтереси або документальних доказів останнього, так само, як і не надав документів, що підтверджували б факти тортур чи жорстокого поводження з ним, що ставить під сумнів самі тортури.

За даними Виконавчого комітету СНГ, Республіка Таджикистан є країною-учасницею Конвенції про передачу засуджених до позбавлення волі для подальшого відбування покарання від 06.03.1998 року, згідно зі статтею 5 якої, передача засудженого до позбавлення волі може бути здійснена за наявності умови, коли є письмова згода засудженого або в разі, якщо засуджений в силу віку, фізичного або психічного стану не може вільно висловлювати свою волю, - згода його законного представника.

За даними Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) Республіка Таджикистан є країною-учасницею Конвенції проти тортур та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, прийнятої резолюцією 39/46 Генеральної Асамблеї від 10.12.1984 року та раз на чотири роки звітує про прийняття законодавчих та адміністративних заходів по її виконанню перед Комітетом ООН проти тортур.

Відповідно до запита Генеральної прокуратури Республіки Таджикистан від 07.01.2019 року №18/27-7 про видачу заявника, остання гарантує, що відповідно до норм міжнародного права заявнику будуть надані всі можливості для захисту, в тому числі допомога адвокатів, він не буде підданий тортурам, жорстоким, нелюдським, принижуючим гідність видам поводження або покарання, а запит не має мети переслідування його за політичними мотивами, у зв`язку з расовою приналежністю, віросповіданням, національністю або політичними поглядами.

Суд зауважує, що з наявних матеріалів справи вбачається, що обидва приїзди до України ОСОБА_1 у 2018 році були пов`язані із пошуками заявником шляхів легалізації в Україні. Після останнього прибуття в Україну в жовтні 2018 року, позивач намагався здобути підстави для подальшого законного перебування в Україні шляхом встановлення ним батьківства над дитиною, народженою громадянами України.

Надані представником відповідача матеріали особової справи позивача свідчать, що ОСОБА_1 є прихильником ісламської радикальної релігійної течії "Салафія", від чого він відмовляється, але при цьому заявляє про довіру до нього студентів, пов`язаних із опозиційними таджицькій владі силами, а також повідомив, що відмовився допомогти таджицькій владі проводити в мережі Інтернет роз`яснювальну роботу проти опозиційних сил, заявивши, що він не бажає бути зрадником.

Слід зазначити, що відповідно до пункту 80 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН, наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, що розділяються владою, само по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця, і шукач повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання: владі має бути відомо про політичні переконання особи і вони мають нести владі певну загрозу.

Однак, заявник не повідомив про жодні подібні факти проявів своєї політичної позиції, а також, не надав жодних документів, які б підтверджували його переслідування або загрозу переслідування за політичною ознакою в Республіці Таджикистан.

За даними Інтерполу заявник прийняв клятву приєднатися до "джихаду", ставши одним з найактивніших членів терористичної спільноти для лінії вербування, та набирав молодих бійців для участі у військових операціях у Сирії та Іраку.

Відповідно до публікації "Как распознать салафита" від 03.03.2018 року узбецького видання "Вести": "найважливішим елементом доктрини ваххабітизму є специфічне уявлення про джихад як непримиримій боротьбі не лише проти язичників, але й проти мусульман, які не розділяють ваххабістські ідеї, що дає ї право на прояви нетерпимості та жорстокості по відношенню до них (як приклад: Ірак, Сирія, Лівія, Афганістан та Єгипет). Салафіти не визнають світських законів, моральних норм і традицій сучасного суспільства, звідси - повне заперечення світської влади і політичної системи, що має на увазі зміну її на релігійну на основі "Салафії". На відміну від старшого покоління ідейних салафітів, які миролюбно розповсюджували свої релігійні ідеї, салафіти молодого віку (серед прибічників в Середній Азії середній вік 30 років, жителі міст, переважно малоосвічені) в соціальних мережах політизувалися не лише ідейно, але й виробили свої агресивні позиції стосовно інших релігійних організацій та партій мусульманського світу, цілеспрямовано, цілодобово ведуть пропагандистську роботу щодо досягнення основної мети - всесвітній священний джихад проти невірних в рамках майбутнього Всесвітнього Халіфату .

Отже, заявник, в разі прояву своїх релігійних поглядів на території Республіки Таджикистан, має ризики зазнати переслідувань з боку державної влади за релігійною ознакою, однак важкість вчинених ним злочинів на території Республіки Таджикистан, підводить його під дію статті 1 F Конвенції про статус біженців 1951 року та абзацу третього частини першої статті 6 Закону, що виключають можливість визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи заборону салафітського напрямку ісламу в Республіці Таджикистан та інших країнах, головною ідеєю якого є всесвітній священний джихад проти невірних, повне заперечення світської влади і політичної системи, заявник може представляти небезпеку для суспільства та держави.

Відповідно до глави ІV (Положення про виключення) Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН: "Стаття 1 F Конвенції 1951 року говорить: "Положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, стосовно яких є серйозні підстави вважати, що вони: b) вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру поза країною, яка надала їм притулок, і до того як вони були допущені в країну в якості біженців".

За матеріалами справи, ознак того, що заявник міг бути причетний до подій, які могли б підвести його під дію положень про виключення, що викладені у пунктах (a) (c) розділу F статті 1 Конвенції 1951 року, не виявлено.

Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", та враховуючи, що заявник підпадає під дію положення про виключення, а саме пункту "b" розділу F статті 1 Конвенції 1951 року, і відповідно під дію абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд доходить висновку про обґрунтованість відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Таджикистану ОСОБА_1 .

Крім того, суд зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд доходить висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного суду від 06.09.2019 року по справі № 826/15903/16.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності правомірних підстав для прийняття органами ДМС України рішення про відмову у наданні відповідного статусу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2019 року по справі № 520/7064/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)В.В. Зеленський
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий Я.В. П`янова
Повний текст постанови складено 26.12.2019 року