Справа № 420/2827/19
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/2827/19

Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П. рішення суду першої інстанції прийнято у м. Одеса 16 вересня 2019 року

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.

за участі секретаря судового засідання: Недашковської Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про скасування рішення, визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішення Державної міграційної служби України від 05 березня 2019 року №27-19 та Наказ Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 205 від 26 жовтня 2018 року, про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Головне Управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VІ від 08.07.2011 року, прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 зазначив, що відповідачами не прийнято до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності Турецької Республіки.

Крім того, міграційним органом не була використана та досліджена інформація про становище щодо додержання прав людини в Турецькій Республіці при прийнятті оскаржуваного наказу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

У своїх доводах апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позивних вимог є помилковим, так як у позивача наявні обґрунтовані побоювання зазнати фізичного насилля, недотримання та утиску його прав на території країни громадянської належності.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився у м.Ереглі, (Туреччина) 16.06.1987 року, є громадянином Туречинни (а.с.79-80).

11.10.2018 року позивач звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.74-77, том 1).

За результатами розгляду справи ОСОБА_1 , начальником відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області Андрєєвим Ю.С., зроблено висновок (а.с.181-199, том 1) про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача на підставі того, що заява гр. Туреччини на установчі дані ОСОБА_1 , є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов, зазначених пунктами 1, 13 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, та на підставі п.6 ст.8 вказаного Закону прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управління ГУ ДМС України в Одеській області №205 від 26.10.2018 року громадянину Туреччини ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.208, том 1).

Позивачем 30.10.2018 року отримано повідомлення №5/1-739 від 26.10.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.209-213, том 1).

Позивачем оскаржено вказане рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Державної міграційної служби України (а.с.255-257, том 1).

За результатом розгляду зазначеної скарги, заступником директора Департаменту начальником відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту Департаменту у справі іноземців та осіб без громадянства ОСОБА_2 , 05.03.2019 року прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.240-250, том 1).

Причиною відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідач зазначає очевидну необґрунтованість заяви позивача через необґрунтованість історії переслідування позивача в країні громадянської належності, а також через відсутність у заяві позивача про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, відповідно до протоколу про затримання особи, інспектором прикордонного контролю віпс «Кучурган» старшим прапорщиком ОСОБА_3 , 26.08.2018 року о 21.30 год. в пункті пропуску «Кучурган» відділення прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » затримано громадянина Туреччини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з підстав того, що під час проходження паспортного контролю спрацювала База даних «Інтерпол» (арешт). Згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу станом на 26.08.2018 року громадянин Туреччини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 значиться у міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до Туреччини для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину передбаченого ст158/1 КК Туреччини (грабіж, крадіжка) (а.с.17-20, том 2).

Відносно затримання ОСОБА_4 27.08.2018 року складено протокол (а.с.21, том 2).

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 29.08.2018 року до позивача застосовано тимчасовий арешт до 40 діб, до надходженя запиту про його видачу від компетентних органів Турецької республіки (а.с.29-27, том 2).

Також, в матеріалах справи міститься копія видано ордеру на арешт позивача виданого Судом у кримінальних справах м.Стамбул, за кримінальною справою №2016/267 стосовно обвинувачення ОСОБА_4 за шахрайство з використанням системи зв`язку, шахрайство із коштами та банківськими рахунками за ст.158/1ф Кримінального кодексу Турецької республіки. Причини затримання: наявність доказів стосовно особи, згідно до вимог ст.100 КПК Турецької республіки, враховуючи той факт, що особа ховається від слідства, прийняти міри та заарештувати (а.с.123, том 2).

Також судом досліджено ухвалу Малиновського районного суд м.Одеси від 04.10.2018 року по справі №521/16688/18-к, згідно якої до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту (а.с.120-121, том.2).

Відповідно до листа 2018/60892787-Kiev ВЕ/14338134 від 20.09.2018 року посольство Республіки Туреччина просить здійснити процедуру видачі до Туреччини громадянина Туреччини на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який наразі є затриманим в Україні та який рошукується згідно з рішенням про арешт 21-го Суду Стамбулу з тяжких злочинів та Суду з тяжких злочинів Везіркопрю з причин скоєння злочину «Шахрайство шляхом використання інформаційних систем банків або кредитних організацій» (а.с.92, том 2).

Не погоджуючись з відмовою в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і сталабіженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Відповідно до абз.5 ст.6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

З матеріалів справи вбачається, що позивач залишив країну громадянського походження 18.06.2015 року та прибув до України авіарейсом Анталія (Туреччина) - Київ (Україна) на підставі паспортного документа гр. Туреччини. Свій виїзд з Туреччини він пояснив, що побоювався загрози його життю з підстав отримання погроз пов`язаних зі зміною віри та через політичні переконання, які позивач висловлював через соціальні мережі.

При цьому, до органів міграційної служби позивач звернувся із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту лише 11.10.2018 року, тобто майже через три роки.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні», варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 16 лютого 2018 року по справі №825/608/17 (№К/9901/5193/17), постанові від 11.10.2018 року по справі № 815/1892/17.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що значне зволікання зі зверненням з вказаною заявою за захистом ставить під сумнів твердження апелянта про наявність реальних побоювань за своє життя.

В свою чергу, під час проведення співбесіди позивач зазначив, що в Україні познайомився зі своєю майбутньою дружиною, у зв`язку з чим прийняв рішення залишитись на території України. Крім того, серед країн, які він відвідував, на території України йому сподобався рівень життя.

Вказана інформація свідчить про те, що звернення до міграційної служби не було пов`язано з бажанням отримати міжнародний захист, а є бажанням легалізуватись на території України.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта про те, що зміна релігії з ісламу на християнство слугує підставою для побоювання залишатись в країні громадянської належності, оскільки позивачем не наведено належних обґрунтувань обставин дійсної зміни віросповідання та не надано жодних доказів на підтвердження загрози його життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину за релігійними переконаннями.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта щодо побоювань за своє життя у зв`язку з певними політичними поглядами, з огляду на наступне.

В матеріалах справи відсутня інформація про те, що позивач займався будь-якою політичною або громадською діяльністю, що свідчить про необґрунтованість висловлених побоювань стосовно наявності можливих переслідувань за політичною ознакою у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження отримання погроз стосовно нього та його родині. До того ж, сам позивач зазначив, що будь-яких погроз, утисків чи загрози життю його родина, котра залишилась в Туреччині не зазнавала.

ОСОБА_1 як шукачем захисту не надано ані до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, ані до суду документів, які можуть бути доказом того, що йому загрожує небезпека у разі повернення до країни громадянської належності, а також не наведено жодних фактів на обґрунтування побоювань у разі повернення до Туреччини, які б ґрунтувались на подіях, прикладах або інших доказах, що можуть вказувати на наявність ймовірних побоювань.

Згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу станом на 26.08.2018 року громадянин Туреччини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 значиться у міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до Туреччини для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину передбаченого ст158/1 КК Туреччини (грабіж, крадіжка) (а.с.17-20, том 2) та наявності відносно позивача ордеру на арешт виданого Судом у кримінальних справах м.Стамбул, за кримінальною справою №2016/267 стосовно обвинувачення ОСОБА_4 за шахрайство з використанням системи зв`язку, шахрайство із коштами та банківськими рахунками за ст.158/1ф Кримінального кодексу Турецької республіки.

Ухвалою Малиновського районного суд м.Одеси від 04.10.2018 року по справі №521/16688/18-к до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач не бажає повертатись на Батьківщину саме через небажання нести відповідальність за кримінальне правопорушення.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інтонації про те, що рішення міграційного органу щодо відмови ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст судового рішення складено 24.12.2019 року.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.