Справа № 300/1352/19
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/10989/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

за участю секретаря судового засідання Кітраль Х. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Микитин Н. М. у м. Івано-Франківську о 14:44 год) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, директора Департаменту адміністративного оскарження ДФС України Антоненко Ірини Леонідівни про визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності, скасування вимоги про сплату боргу,

В С Т А Н О В И В:

21 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, директора Департаменту адміністративного оскарження ДФС України Антоненко І. Л., в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність, вчинені директором Департаменту адміністративного оскарження та судового супроводження ДФС України Антоненко І. Л. та скасувати вимогу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-63544-54 від 06 лютого 2019 року.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем протиправно здійснено нарахування їй єдиного внеску як фізичній особі-підприємцю, оскільки підприємницьку діяльність вона припинила у 2013 році. При цьому таке нарахування єдиного внеску здійснено з порушенням строку обчислення боргу, що свідчить про порушення відповідачем процедури, яка передує прийняттю оскаржуваної вимоги. Також, вказує на неналежний розгляд посадовою особою ДФС України її скарги на вимогу про сплату єдиного внеску.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити та зобов`язати ДФС закрити її підприємницьку діяльність.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано, що нарахування єдиного внеску здійснено з порушенням строку обчислення боргу, а саме, через шість років після його останньої сплати. При цьому судом першої інстанції не з`ясовано чи були подані позивачем заява та звіт щодо припинення нею підприємницької діяльності. Також судом не надано оцінку діям посадових осіб ДФС України щодо розгляду її скарги на оскаржувану вимогу.

В судове засідання з розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 01 серпня 2008 року зареєстрована як фізична особа-підприємець та взята на облік як платник єдиного внеску.

06 лютого 2019 року Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області сформовано та направлено на адресу позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-63544-55, якою повідомлено позивача, що за нею рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 18106,72 грн.

ОСОБА_1 були подані скарги від 17 лютого 2019 року та від 24 березня 2019 року на вищевказану вимогу до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області.

Листом Головного управління ДФС в Івано-Франківській області №1645/10/09-19-13-01-18 від 04 квітня 2019 року позивачу роз`яснено, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, вона зареєстрована та перебуває на обліку в Головному управління ДФС в Івано-Франківській області Тисменицького управління як фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування та зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Не погодившись з отриманою відповіддю, позивач звернулася зі скаргою від 02 травня 2019 року до ДФС України, у якій позивач просила скасувати вимогу від 06 лютого 2019 року № Ф-63511-54.

Рішенням ДФС України від 05 червня 2019 року № 25889/6/99-99-11-05-02-25, за підписом директора Департаменту адміністративного оскарження та судового супроводження І. Антоненко, залишено вищенаведену скаргу без розгляду у зв`язку пропущенням 10-денного строку для її подання.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана вимога є правомірною, оскільки позивач, як фізична особа-підприємець, не виконала свого обов`язку щодо нарахування та сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

Згідно з пунктами 2, 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Приписами пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У пункті 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI визначено базу нарахування єдиного внеску, зокрема, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до абзацу 3 частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з абзацом 4 частини восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що фізичні особи-підприємці сплачують єдиний внесок за періоди, в яких вони були платниками єдиного податку, незалежно від того, отримували вони дохід у цей період чи ні.

Порядок стягнення заборгованості зі сплати єдиного внеску визначено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 № 449 (далі - Інструкція № 449).

Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) в таких випадках:

- якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів та зборів;

- якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

- якщо платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

За вимогами пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Так, згідно з даними інтегрованої картки платника позивачем за 2017-2018 роки не сплачено єдиний внесок у сумі 18106,72 грн, а саме:

- розрахункова сума єдиного внеску за 4 квартали 2017 в розмірі 8278 грн;

- розрахункова сума єдиного внеску за 4 квартали 2018 в розмірі 9828,72 грн.

Щодо покликань позивача на те, що вона у 2013 році припинила підприємницьку діяльність, відтак, у неї відсутній обов`язок сплати єдиного внеску, суд вважає такі безпідставними з огляду на наступне.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань від 06 серпня 2019 року, витягом з бази даних Головного управління ДФС у Івано-Франківській області, а також матеріалами реєстраційної справи платника податків ОСОБА_1 , 01 серпня 2008 року проведена державна реєстрація ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця, 19 лютого 2013 року проведена державна реєстрація змін до відомостей про фізичну особу-підприємця щодо зміни видів діяльності, що здійснює фізична особа-підприємець. При цьому відомості про припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні.

В свою чергу, позивачем не надано жодних доказів припинення нею підприємницької діяльності у 2013 році у визначеному законом порядку.

З огляду на викладене, позивачем у 2013 році підприємницьку діяльність не було припинено, а тому в період 2017-2018 роки позивач мала статус платника єдиного внеску як фізична особа-підприємець, а відтак, у вказаному періоді, незалежно від отримуваного доходу, зобов`язана була сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Так, враховуючи наявність у позивача недоїмки зі сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки, Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області 06 лютого 2019 року сформовано та направлено позивачу вимогу № Ф-63544-54 про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску в сумі 18106,72 грн.

Доводи позивача, що нарахування відповідачем єдиного внеску здійснено з порушенням строку обчислення боргу, не заслуговують на увагу з огляду на зміст частини шістнадцятої статті 25 Закону № 2464-VI, згідно з якою строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення ДФС України про результати розгляду скарги позивача, прийняте за наслідками вирішення податкового спору в досудовому порядку, не є актом реалізації контролюючими органами повноважень у сфері управлінської діяльності та не породжує для платника податків жодних правових наслідків, у зв`язку з чим правові підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необгрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року у справі № 300/1352/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 24 грудня 2019 року.