Справа № 440/4156/19
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/4156/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Удовіченка С.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Сендецької В.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Кудрявцева В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частинаи НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання незаконними та протиправними дій та наказу, зобов`язання вчинити дії.

В С Т А Н О В И В:

30 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в якому просив:

- визнати незаконним та протиправним наказ військової частини НОМЕР_2 від 30 вересня 2019 року за №221 про виключення із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 29 вересня 2019 року та скасувати його;

- визнати незаконними та протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення із ОСОБА_1 грошової компенсації за 70 діб невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 70 діб невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби,

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 13 762,04 грн;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виключити ОСОБА_1 із списків особового складу в день проведення усіх необхідних розрахунків і видів забезпечення (грошовим, продовольчим і речовим);

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 70 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 13 762,04 грн;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав Національної гвардії України у запас та виключенням із списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення з 30 вересня 2019 року до 07 жовтня 2019 року, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 453,13 грн., за кожний день затримки розрахунку при звільненні,

- відшкодувати моральну шкоду з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 200 000 грн.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що під час виключення та звільнення зі списків особового складу 30.09.2019 та всіх видів забезпечення на підставі наказу військової частини НОМЕР_2 НГУ за № 221 від 30.09.2019, відповідачем було порушено вимоги статті 242 Положенням про проходження військової служби громадянами України у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, оскільки у день виключення зі списків позивач не був повністю забезпечений грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням, тобто з позивачем не було проведено повного розрахунку, як це передбачено вказаним нормативно-правовим актом. Крім того, позивач указує, що у зазначеному наказі про виключення зі списків особового складу відповідач не вказав про нарахування і виплату позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015 та 2019 рік, а саме 70 діб за п`ять років безперервної служби, як за мобілізацією так і за контрактом. Також указано, що командування військової частини НОМЕР_2 у день виключення зі списків особового складу, не зважаючи на рапорт позивача та довідку про вартість не отриманого речового майна, у розмірі 13762,04 грн, не здійснило нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, згідно зі статтею 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі 440/4156/19; розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження; призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 28.11.2019.

26.11.2019 до суду відповідачем подано відзив на позов в якому зазначено, що 07.06.2019 реалізуючи своє право щодо подальшого проходження військової служби позивачем був поданий рапорт про звільнення за підпунктом "й" частиною пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Зазначений рапорт та вчинені дії позивачем відповідач вважає достатнім підтвердженням згоди на звільнення та виключення зі списку особового складу військової частини до приведення з ним усіх необхідних розрахунків. Таким чином, за твердженням відповідача, немає правових підстав для скасування наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 30.09.2019 № 221 по строковій частині та задоволення цих позовних вимог. Крім того, указано, що заборгованість щодо виплати грошового забезпечення відсутня, даний факт доведено до відома позивача. Незначна затримка у проведенні розрахунків пов`язана з діями третьої сторони, оскільки згідно з постановою Правління Національного банку України від 28.12.2018 № 162 "Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні" ПАТ АТ "ПриватБанк" клієнтом якого є відповідач, у вказаний період самостійно здійснював заміну діючих рахунків клієнтів банку відповідно до вимог стандарту IBAN, що призвело до затримки розрахунку. Щодо отримання компенсації за не отримане речове майно повідомлено, що військова частина визнає законною вимогу позивача на отримання компенсації за неотримане речове майно у розмірі 13762,04 грн, вчинила всі залежні від неї дії для відповідної виплати, проте, зважаючи на те, що військова частина фінансується з Державного бюджету України, є отримувачем бюджетних коштів та на той факт, що компенсація за неотримане речове майно фінансується за окремою статтею бюджету та потребує замовлення коштів, військова частина не мала можливості виплатити вказані суми. За твердженням відповідача, позивач мав можливість під час проходження служби, безперешкодно отримати речове майно в натуральному вигляді, але з не встановлених підстав своє право не реалізував. Указано, що питання про компенсацію невикористаних додаткових відпусток у зв`язку із звільненням із служби виникло у позивача під час дії особливого періоду та мобілізації. Разом з тим, як було зазначено вище, в указаний період право на одержання додаткових видів відпустки відповідній категорії осіб, у тому числі позивача, припинено. З огляду на викладене, відповідач вважає, що зазначене свідчить, що зупинення на певний період надання інших видів відпусток включає можливість військовослужбовця одержати і компенсацію за ці відпустки /а.с. 48-54/.

23 грудня 2019 року до Полтавського окружного адміністративного суду надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив, у якій останній зазначив, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, а тому позов слід задовольнити у повному обсязі /а.с. 152-159/.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив службу в лавах Національної гвардії України.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення від 15.04.2015 серія НОМЕР_3 /а.с. 6/.

07.06.2019 позивачем подано рапорт про звільнення з військової служби за підпунктом "й" пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" /а.с. 127/.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Східного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України від 24.06.2019 № 25 о/с відповідно до статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" припинити (розірвати) контракт та звільнити нижчепойменованих військовослужбовців з військової служби у запас Збройних Сил України за підпунктом "й" пункту два частини п`ятої (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) сержанта ОСОБА_1 (Г-010176), інструктора (з бойової підготовки) відділення інструкторів спеціального призначення батальйону спеціального призначення. Підстава: рапорт військовослужбовця від 07.06.2019; копія контракту /а.с. 59/.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 Східного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України від 30.07.2019 № 31 о/с відмінено пункт наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 24.06.2019 № 25 о/с у частині щодо припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби у запас Збройних Сил України за підпунктом "й" пункту два частини п`ятої (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) сержанта ОСОБА_1 (Г-010176), інструктора (з бойової підготовки) відділення інструкторів спеціального призначення батальйону спеціального призначення як нереалізований /а.с. 60/.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по строковій частині) від 27.07.2019 № 169 припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення: сержанта ОСОБА_1 (Г-010176), який здав справи і обов`язки за посадою інструктора (з бойової підготовки) відділення інструкторів спеціального призначення батальйону спеціального призначення та звільненого відповідно до підпункту "й" (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" з військової служби наказом командира частини по особовому складу від 24.06.2019 № 25 о/с у запас, 29.07.2019 та для зняття на військовий облік направити до Слов`янського ОМВК Донецької області. Згідно статті 26-2 Закону України "Про положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України" зарахувати даного військовослужбовця на службу у оперативному резерві першої черги. Крім того, зазначено, що відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженою наказом МВС України від 15.03.2018 № 200 та розпорядження НГУ від 08.01.2019 № Р-1, виплатити премію з 01.07.2019 у розмірі 125 % від посадового окладу.

Також указано, що основна відпустка за 2019 рік використана у кількості 30 календарних днів. Допомога для оздоровлення за 2019 рік виплачувалася. Матеріальна допомога для вирішення соціальнопобутових питань за 2019 рік виплачувалася. Провести відрахування з грошового забезпечення за 15 календарних днів щорічної основної відпустки за 2019 рік /а.с. 56/.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по строковій частині) від 30.07.2019 № 170 відмінено, як нереалізований пункт 2 наказу по строковій частині від 29.07.2019 № 169 щодо припинення (розірвання) контракту про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення інструктора (з бойової підготовки) відділення інструкторів спеціального призначення батальйону спеціального призначення сержанта ОСОБА_1 (Г-010176); підстава: рішення командира військової частини по особовому складу від 30.07.2019 № 31 о/с /а.с. 57/.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Східного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України від 27.09.2019 № 40 о/с відповідно до статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" припинити (розірвати) контракт та звільнити нижчепойменованих військовослужбовців з військової служби у запас Збройних Сил України за підпунктом "й" пункту два частини п`ятої (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) сержанта ОСОБА_1 (Г-010176), інструктора (з бойової підготовки) відділення інструкторів спеціального призначення батальйону спеціального призначення. Підстава: рапорт військовослужбовця від 07.06.2019; копія контракту /а.с. 61/.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по строковій частині) від 30.09.2019 № 221 припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення: сержанта ОСОБА_1 (Г-010176), який здав справи і обов`язки за посадою інструктора (з бойової підготовки) відділення інструкторів спеціального призначення батальйону спеціального призначення та звільненого відповідно до підпункту "й" (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" з військової служби наказом командира частини по особовому складу від 27.09.2019 №40 о/с у запас, 30.09.2019 та для зняття на військовий облік направити до Слов`янського ОМВК Донецької області.

Крім того, зазначено, що відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженою наказом МВС України від 15.03.2018 № 200 та розпорядження НГУ від 08.01.2019 № Р-1, виплатити премію з 01.09.2019 по 30.09.2019 у розмірі 125 % від посадового окладу.

Також указано, що щорічна основна відпустка за 2019 рік використана у кількості 30 календарних днів. Допомога для оздоровлення за 2019 рік виплачувалася. Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік виплачувалася. Провести відрахування з грошового забезпечення за 8 календарних днів щорічної основної відпустки за 2019 рік /а.с. 58/.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 НГУ при звільненні позивач отримав грошове забезпечення у повному обсязі, а саме було перераховано: платіжним дорученням № 2169 від 04.10.2019 суму 15945,19 грн; відрахування з грошового забезпечення за 8 календарних днів щорічної основної відпустки за 2019 рік: оклад посадовий (8 дн.) 893,33 грн; оклад за військове звання (8 дн.) 197,33 грн; надбавка за вислугу років 30% (8 дн.) 327,20 грн; надбавка за особливості проходження служби 80% (8 дн.) 1134,29 грн; премія від окладу 90% (8 дн.) 1116,66 грн; премія від окладу 125% (вересень, 30 дн.) 4187,50 грн; винагорода за участь в ООС (вересень, 12 дн.) 1800,00 грн; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань 13758,10 грн. Зазначено про утримання військового збору у сумі 214,15 грн, компенсовано військовий збір 82,55 грн. Указано, що розрахунок та виплата грошового забезпечення виконані у повному обсязі згідно з чинним законодавством, заборгованість відсутня /а.с. 65/.

Згідно з довідкою № 10 від 29.09.2019 про вартість речового майна, що належить до видачі сержанту ОСОБА_1 складає 13762,04 грн /а.с. 34/.

Позивач не погоджуючись із наказом військової частини НОМЕР_2 від 30.09.2019 за №221 про виключення із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 29.09.2019; діями військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення із позивачем грошової компенсації за 70 діб невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 70 діб невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 13762,04 грн, звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступного висновку.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та протиправним наказу військової частини НОМЕР_2 від 30.09.2019 за №221 про виключення із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 29.09.2019 та скасування його, суд зазначає наступне.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (надалі Закон № 2232-XII) /у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин/ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 19 Закону № 2232-XII визначено, що військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Положеннями частини другої статті 23 Закону № 2232-XII передбачено, що для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років; для курсантів вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів - час навчання у вищому військовому навчальному закладі або військовому навчальному підрозділі вищого навчального закладу; для осіб офіцерського складу: для громадян, яким первинне військове звання присвоєно після проходження повного курсу військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу або в порядку атестування осіб до присвоєння первинних військових звань офіцерського складу запасу, - від 2 до 5 років; для інших громадян - від 1 до 5 років.

Згідно з частинами першою та другою статті 24 Закону № 2232-XII початком проходження військової служби вважається: 1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу; 2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації; 3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних; 4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Частиною першою статті 26 Закону № 2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Відповідно до підпункту "й" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації), які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули право на звільнення зі служби за цією підставою (за бажанням військовослужбовців), здійснюється у строки, визначені центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, але не пізніше трьох місяців з дня набуття такого права, а тих, хто на час набуття права на звільнення зі служби виконують завдання в інтересах оборони України під час дії особливого періоду, беруть безпосередню участь у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України, - протягом трьох місяців з дня завершення виконання таких завдань.

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (надалі Положення).

Згідно з пунктом 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

З матеріалів справи вбачається, що 27.06.2016 набрав чинності контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Відповідно до указаного контракту останній є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію /а.с. 124/.

07.06.2019 позивачем подано командирові відділення інструкторів спеціального призначення (інструктору) батальйону спеціального призначення старшому лейтенанту ОСОБА_2 рапорт в якому позивач просив клопотання перед вищим командуванням про звільнення з військової служби у запас Збройних Сил України за п.п. (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду" п. 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Також зазначено прохання після звільнення на військовий облік направити до Слов`янського МВК /а.с. 127/.

З урахуванням положень підпункту "й" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII та враховуючи те, що позивач самостійно висловив шляхом подання рапорту про звільнення з військової служби у запас Збройних Сил України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування наказу військової частини НОМЕР_2 від 30.09.2019 за №221 про виключення із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 29.09.2019.

Також враховуючи висновки суду щодо правомірності наказу військової частини НОМЕР_2 від 30.09.2019 за №221 відсутні підстави для зобов`язання військову частину НОМЕР_2 виключити ОСОБА_1 із списків особового складу в день проведення усіх необхідних розрахунків і видів забезпечення (грошовим, продовольчим і речовим).

Надаючи оцінку вимогам позивача про визнання незаконними та протиправними дій військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення із ОСОБА_1 грошової компенсації за 70 діб невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 70 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII /надалі Закон № 3551-XII/ ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Положеннями статті 5 Закону № 3551-XII учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР /надалі Закон № 504/96-ВР/ передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII /надалі Закон № 2011-XII/ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII /надалі Закон № 3543-XII/, "Про оборону України" від 06.12.1991 № 1932-XII /надалі - Закон № 1932-XII/.

За визначенням статті 1 Закону №3543-XII особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Проте, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 № 504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Таким чином, при звільненні з військової служби у запас, позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним у 2015-2019 роках дні додаткових відпусток, як учасник бойових дій, передбачені пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток, передбачених пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з 2015 по 2019 року.

З огляду на викладене, керуючись частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України слід визнати протиправними не дії, а бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік у кількості 70 діб у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас.

Крім того, з урахуванням вказаного з метою належного захисту прав позивача слід зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік у кількості 70 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.09.2019.

Надаючи оцінку вимогам позивача щодо визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 13 762,04 грн та зобов`язання військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі 13762,04 грн, суд дійшов наступних висновків.

Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно зі статтею 1-2 Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України /стаття 2 Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"/.

Згідно з частиною першою статті 9-1 Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (надалі - Порядок № 178), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно з пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 №475 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 червня 2017 року за № 797/30665 (далі - Інструкція № 475), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до затвердженого Урядом Порядку № 178.

Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби. Закупівельна вартість речового майна, що використовується для нарахування грошової компенсації, доводиться ВРЗ до військових частин на початку року.

З вищенаведених законодавчих приписів суд вбачає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.10.2018 у справі № 803/756/17 (адміністративне провадження № К/9901/38716/18) та постанові від 23.08.2019 у справі № 2040/7697/18 (адміністративне провадження №К/9901/16211/19).

З матеріалів справи суд вбачає, що відповідно до довідки від 29.07.2019 № 10 вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 становить 13762,04 грн /а.с. 34/.

Проте на момент виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем не було виплачено позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 13762,04 грн.

Отже, станом на момент виключення зі списків особового складу за відповідачем обліковувалася заборгованість перед позивачем в сумі 13762,04 грн, яку відповідачем до цього часу виплачено не було.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 13762,04 грн та зобов`язання військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 13762,04 грн.

Водночас суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнати незаконними та протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення та виключення із списків особового складу військової частини, тобто не забезпечення грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, оскільки права позивача в цій частині є захищеними шляхом задоволення вимог про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік у кількості 70 діб у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас та зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік у кількості 70 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.09.2019, а також шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 13762,04 грн та зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 13762,04 грн.

Розглянувши вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав Національної гвардії України у запас та виключенням із списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення з 30.09.2019 до 07.10.2019, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 453,13 грн, за кожний день затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на наступне.

Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ні іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення роботодавцем, строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у своїй постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивача виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення з 30.09.2019, тоді як, фактичний розрахунок щодо грошової компенсації за належне, але не отримане речове майно, та грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки не було проведено.

Однак, позивач, вважаючи, що його права порушені, звернувся до суду з даним позовом про стягнення грошової компенсації за належне, але не отримане речове майно, та грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки.

Частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбаченого частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України.

При цьому стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати.

З прийняттям судових рішень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За таких обставин суд вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 804/1782/16, від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17, яка, в силу положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, має враховуватись судом під час прийняття рішення.

Надаючи оцінку вимогам позивача щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 200000,00 грн, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1174 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

З системного аналізу вказаної норми, суд приходить до висновку, що для відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи не є кваліфікуючою ознакою наявність вини цієї особи, але право на відшкодування шкоди законодавством пов`язується з підставами виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Згідно частини першої статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права

При з`ясуванні фактів, з якими Закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з вимог статей 1167, 1187 Цивільного кодексу України, які визначають підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.

Відповідно до роз`яснень, даних в пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4, моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

З матеріалів позову вбачається, що позивач обґрунтовуючи завдання відповідачем моральної шкоди вказує, що завдяки перевищення службових повноважень і бездіяльності, приймаючи рішення про виключення із списків особового складу, відповідач навмисно залишив позивача без фінансової допомоги, що фактично примусило позивача не зважаючи на поганий стан здоров`я, збирати документи та вирішувати питання щодо поновлення порушених прав відповідачем шляхом звернення до суду /а.с. 18/.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Водночас розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди відповідачем.

Отже, відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищезазначені висновки суду відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не доказав правомірності свого рішення, що є підставою для часткового задоволення позову.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання незаконними та протиправними дій, наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік у кількості 70 діб у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік у кількості 70 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.09.2019.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 13 762,04 грн.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 13 762,04 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються у відповідності до пункту 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року).

Повне рішення складено 26 грудня 2019 року.

Суддя С.О. Удовіченко