Справа № 240/8009/19
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/8009/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернова Ганна Валеріївна

Суддя-доповідач - Моніч Б.С.

19 грудня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Охрімчук І.Г. Капустинського М.М. ,

позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом приватного нотаріуса Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюка Василя Олександровича до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

В травні 2019 року приватний нотаріус Баранівського районного нотаріального округу Присяжнюк Василь Олександрович звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Житомирській області від 03.04.2019 № .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що, приймаючи оскаржуване рішення про застосування штрафних санкцій, податковий орган дійшов до неправомірного висновку про наявність в діях позивача порушення вимог діючого законодавства, оскільки ним було сплачено в повному розмірі податок на доходи фізичних осіб, однак на помилковий рахунок (на рахунок по податку з доходів найманих працівників замість ПДФО), проте дана помилка не спричинила ненадходження коштів до державного бюджету України, тому відсутні підстави для висновку про несплату необхідної суми грошового зобов`язання у визначений Податковим кодексом строк, а відтак, і застосування штрафних (фінансових) санкцій.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Житомирській області від 03.04.2019 № .

Вирішено питання про судові витрати.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є приватним нотаріусом та з 2015 року перебуває на податковому обліку в Новоград-Волинському управлінні ГУ ДФС у Житомирській області.

ОСОБА_1 станом на 15.05.2018 виявлено недоїмку по сплаті ПДФО в сумі 48486,43 грн у зв`язку із помилковим зарахуванням коштів в сумі 48517 грн, сплачених як податок на доходи фізичних осіб на рахунок 00713 УДКСУ у Баранівському районі згідно платіжних доручень № 32 від 25.04.2017 та № 86 від 17.07.2017, у зв`язку з чим, просив переказати суму податку на доходи фізичних осіб (за результатами річного декларування) в розмірі 48517 грн на правильний рахунок 0713, що підтверджується листом № 193/2018/02-17 від 16.05.2018 (а.с.11).

Копією витягу із інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 підтверджується, що станом на 21.05.2018 за позивачем рахувалась недоїмка по ПДФО за результатами річного декларування в сумі 48486,40 грн згідно поданої ним декларації №, яка була погашена шляхом перерахування податковим органом коштів, раніше сплачених позивачем згідно платіжних доручень № 32 від 25.04.2017 та № 86 від 17.07.2017, з одного бюджетного рахунку (податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати) на інший.

25.02.2019 Головним управлінням ДФС у Житомирській області проведено камеральну перевірку своєчасності розрахунків позивачем з бюджетом з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування та складено акт № 1051/06-30-54-13-31.

Актом перевірки встановлено затримку в розрахунках з бюджетом по сплаті узгодженого грошового зобов`язання з ПДФО згідно податкової декларації № від 19.04.2017 в сумі 48486,45 грн на 294 дні. Граничний термін сплати - 01.08.2017, фактично податок сплачено 21.05.2018.

На підставі вказаного акта перевірки та п.57.3 ст.57, п.179.7 ст.179, ст.126 Податкового кодексу України, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 03.04.2019 № , яким позивача зобов`язано сплатити штраф в сумі 9697,29 грн за платежем податок на доходи фізичних осіб.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернувся до суду із цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сплата ОСОБА_1 узгодженого податкового зобов`язання у встановлений законодавством строк, проте з помилковим зазначенням коду бюджетної класифікації у платіжному дорученні, не вважається пропуском строку сплати податку, у зв`язку з чим нарахування грошового зобов`язання згідно спірного податкового повідомлення-рішення є протиправним.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Головне управління Державної фіскальної служби у Житомирській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів зазначає, що строком оплати слід вважати дату зарахування коштів на правильний рахунок. Оскільки платником податків задекларовану до сплати в бюджет в податковій декларації про майновий стан і доходи за результатами 2016 року суму податку на доходи фізичних осіб в розмірі 48486,45 грн за кодом бюджетної 11010500 - податок на доходи фізичних осіб у визначений термін не сплачено, то нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб є правомірним.

На думку відповідача, оскільки податок з доходів фізичних осіб було зараховано на інший рахунок, хоч в подальшому і був зарахований на потрібний, така дія не може вважатися помилкою та передбачає притягнення позивача до відповідальності у вигляді застосування штрафної санкції на підставі п. 126.1 ст. 126 ПК України, відтак оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення прийнято правомірно та обґрунтовано, а тому скасуванню не підлягає.

Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі - Податковий кодекс, ПКУ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин)).

Згідно п.п. 16.1.4. п. 16.1 ст. 16 ПК України встановлено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно п.76.2 ст.76 ПКУ, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані:

а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок;

б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Обов`язки податкових агентів також закріплені в п. 176.2 ст. 176 ПК України, зокрема згідно п. 110.1 ст. 110 ПК України платники податків, податкові агенти та/або їх посадові особи несуть відповідальність в разі вчинення порушень, визначених законами з питань оподаткування та іншими законодавчими актами, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Пунктом 78.4 ст.78 ПКУ передбачено, що фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, подають податкову декларацію за результатами звітного року у строки, передбачені для платників податку на доходи фізичних осіб.

У відповідності до п.179.1 та п.179.7 ст.179 ПКУ, платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Фізична особа зобов`язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену в поданій нею податковій декларації.

Згідно пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно (п. 31.1 ст. 31 ПК України).

У відповідності до п. 38.1 статті 38 ПК України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Статтею 126 ПК України встановлено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Таким чином, за несплату платником податків грошового зобов`язання у певний термін законодавець для такого платника передбачив негативні наслідки у вигляді штрафних санкцій.

Відповідно до статті 109 Податкового Кодексу України податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Колегія суддів зазначає, що підставою для притягнення платника податків до відповідальності у вигляді штрафу на підставі статті 126 Податкового кодексу України є несплата узгодженої суми грошового зобов`язання протягом строків, визначених Податковим кодексом України.

В свою чергу, для підтвердження факту несплати узгодженої суми грошового зобов`язання необхідно встановити, що у строк, передбачений пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, платник податків не вчиняв дії, спрямовані на перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету або встановлення обставин, які перешкоджали платнику податків здійснити таку сплату без наявності його вини.

Як встановлено судом та не спростовано відповідачем, що позивачем було помилково перераховано 48517 грн на рахунок, який акумулює податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати замість рахунку за кодом класифікації бюджету - податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування.

Після встановлення помилки, позивач звернувся до заступника начальника Новоград-Волинської ОДПІ щодо перерахування помилково сплачених коштів у сумі 48517 грн. з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 .

Пунктом 22.4 статті 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 05 квітня 2001 року №2346-III визначено, що при використанні розрахункового документа ініціювання переказу для платника вважається завершеним з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника.

Податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (за винятком установ України, які функціонують за кордоном). Податки і збори та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок (частини 4 та 5 статті 45 Бюджетного кодексу України).

Розділом 1 Положення про єдиний казначейський рахунок, затвердженого Наказом Державного казначейства України 26 червня 2002 року №122 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 липня 2002 року за №594/6882 (далі - Положення), встановлено, що єдиний казначейський рахунок (далі - ЄКР) - це консолідований рахунок, відкритий Державному казначейству України в Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України.

ЄКР консолідує кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється органами Державного казначейства України та регламентується законодавством (пункт 2.1 розділу 2 Положення).

Згідно з п. 9.3 ст. 9 ПКУ зарахування загальнодержавних податків і зборів до державного та місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу.

Частиною 1 ст. 43 Бюджетного кодексу визначено, що при виконанні держбюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого в Національному банку України.

Відповідно до частини п`ятої ст. 45 Бюджетного кодексу податки і збори та інші доходи держбюджету визнаються зарахованими до держбюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Відповідно до розділу 1 Положення про єдиний казначейський рахунок, затвердженого наказом Державного казначейства України від 26.06.2002 р. № 122 (далі Положення № 122), єдиний казначейський рахунок це консолідований рахунок, відкритий Держказначейству України в Нацбанку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Нацбанку України.

Згідно з п. 2.1 розділу 2 Положення № 122 єдиний казначейський рахунок консолідує кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється органами Держказначейства України та регламентується законодавством.

Отже всі сплачені податки і збори (обов`язкові платежі), справляння яких передбачено законодавством України, є доходами бюджету і незалежно від того, до якого бюджету чи на який рахунок вони сплачені, у будь-якому випадку зараховуються та акумулюються на один консолідований рахунок єдиний казначейський рахунок, а зарахування на відповідний рахунок має значення лише для обліку коштів.

Допущена позивачем помилка не свідчить про несплату необхідної суми податку з доходів фізичних осіб у визначений законодавством строк та не спричинила настання жодних негативних наслідків або збитків для відповідного бюджету та держави в цілому, оскільки сплачені кошти в подальшому у будь-якому разі підлягали перерахуванню на єдиний казначейський рахунок. До того ж, згодом така помилка була виявлена платником, який вжив відповідні заходи щодо спрямування коштів за належністю.

Правова позиція стосовно сплати обов`язкових платежів (зборів) вже висловлювалась у постанові Верховного Суду України від 16 червня 2015 року у справі №21-377а15, відповідно до якої здійснення помилки під час перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету в строк, встановлений пунктом 57.1 статті 57 ПК України, має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова. Відтак дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, не можуть бути підставою для застосування штрафів, передбачених пунктом 126.1 статті 126 ПК України. Крім того, Верховний Суд України зазначив, що для підтвердження факту несплати узгодженої суми грошового зобов`язання необхідно встановити, що у визначений законодавством строк, платник податків не вчиняв дії, спрямовані на перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету.

Аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд, зокрема у постановах від 12 червня 2018 року у справі №826/1/16, від 17 січня 2018 року у справі №2а-2686/09/2670, від 22 травня 2018 року у справі №815/2405/16, від 11 квітня 2019 року в справі №822/3323/17, від 14 травня 2019 року в справі №813/2747/16.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а рішення від 03.04.2019 № року про застосування штрафних санкцій скасуванню.

Доводи апеляційної скарги щодо правомірності застосування до позивача штрафних санкцій колегія суддів вважає необґрунтованими з вищезазначених підстав.

З огляду на викладені обставини, за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанцій є законним та обґрунтованим, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відповідно до вимог ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції судом правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 24 грудня 2019 року.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Охрімчук І.Г. Капустинський М.М.