Справа № 640/19503/19
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення збитків та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Держави Україна під час розгляду його скарги на постанову Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва від 29 вересня 2017 року ВП № 53782999 «Про повернення виконавчого документа стягувачу» та на бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва під час виконання виконавчого листа № 1423/19804/12, виданого Центральним районним судом міста Миколаєва 12 червня 2013 року;

- стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти в розмірі 233 527, 76 грн, в тому числі: матеріальний збиток в розмірі не стягнутої на користь позивача суми за рішенням суду - 68 626, 20 грн; інфляційні втрати в розмірі - 73 292, 56 грн; три відсотки річних в розмірі - 11 839, 00 грн; моральну шкоду в розмірі - 79 770, 00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України, оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд невірно застосував норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Апелянт наполягає, що за своїм характером цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Зазначає, що відповідна скарга на постанову Центрального відділу ДВС м. Миколаєва від 29.09.2017 ВП № 53782999 «Про повернення виконавчого документа стягувачу» та на бездіяльність Центрального відділу ДВС м. Миколаєва під час виконання виконавчого листа № 1423/19804/12 від 12.06.2013, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва в порядку ст. 447 ЦПК України, ним була подана до Центрального районного суду м. Миколаєва, проте по теперішній час залишається не розглянутою. Відтак, враховуючи тривале невиконання судового рішення внаслідок протиправних дій органу державної влади, наголошує, що має право на звернення до суду із вимогою про відшкодування шкоди з Держави Україна.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року в справі № 1423/19804/12-ц стягнуто з Кредитної спілки «Флагман» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 68 626, 00 грн.

Після набрання рішенням законної сили видано виконавчий лист № 1423/19804/12 від 12 червня 2013 року.

Того ж дня позивач звернувся до Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції із заявою про відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом, і постановою старшого державного виконавця Центрального Відділу ДВС Миколаївського МУЮ Гаврилюк В.І. від 19 червня 2013 року відкрито виконавче провадження № 38510955.

Постановою Центрального Відділу ДВС Миколаївського МУЮ від 25 грудня 2013 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання з підстав відсутності у боржника майна та коштів на розрахункових рахунках, а вжиті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна, на яке можливо звернути стягнення, виявилися безрезультатними.

В подальшому, 27 січня 2014 року позивач вдруге звернувся до Центрального Відділу ДВС Миколаївського МУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 1423/19804/2012, виданим 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва.

Постановою старшого державного виконавця Центрального Відділу ДВС Миколаївського МУЮ Іккес Н.О. від 05 лютого 2014 року відкрито виконавче провадження № 41903243, та згідно постанови Центрального Відділу ДВС Миколаївського МУЮ від 11 грудня 2015 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання з аналогічних підстав.

Проте, з наданих позивачем витягів з Реєстру виконавчих проваджень за вказаними провадженням жодних виконавчих дій по розшуку боржника та його майна державними виконавцями не вчинялось, що свідчить про свідоме ігнорування державними виконавцями положень ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

10 квітня 2018 року позивач втретє звернувся до Центрального Відділу ДВС м. Миколаєва із заявою про відкриття виконавчого провадження, надавши докази сплати авансового внеску в розмірі 1 372, 52 грн.

Згідно постанови Центрального Відділу ДВС м. Миколаєва від 18 квітня 2017 року Головним державним виконавцем Звіревич Д.Ю. було відкрито виконавче провадження № 53782999.

Однак постановою Головного державного виконавця Центрального Відділу ДВС м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області Юдіної І.М. від 29 вересня 2017 року виконавчий документ вчергове повернуто стягувачу без виконання. Приймаючи таке рішення, головний державний виконавець Юдіна І.М. послалась на пункт 2 частини 1 статті 37 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02 червня 2016 року.

Вважаючи таку бездіяльність державних виконавців протиправною, позивач подав до Центрального районного суду м. Миколаєва скаргу на постанову Центрального відділу ДВС м. Миколаєва від 29.09.2017 ВП № 53782999 «Про повернення виконавчого документа стягувачу» та на бездіяльність Центрального відділу ДВС м. Миколаєва під час виконання виконавчого листа № 1423/19804/12 від 12.06.2013, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва, яка досі лишається не розглянутою.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Пунктом першим частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Віднесення судового спору до тієї чи іншої юрисдикції залежить від сукупності умов, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства. Такими умовами, зокрема, є: суб`єктний склад сторін, предмет спору та характер спірних правовідносин. Крім того, такою умовою може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в порядку якого розглядається визначена категорія справ.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 КАС України.

Так, частиною першою статті 287 КАС України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Відповідно до ч. 5 ст. 287 КАС України адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

На час відкриття виконавчих проваджень № 38510955 та № 41903243 чинним був Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, статтею 1 якого визначалось, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Аналогічна норма міститься в частині 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), який є чинним на теперішній час.

За приписами ч. 1 ст. 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, наведені норми закріплюють загальне правило оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень до того суду, який ухвалив вказане рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Як вбачається з позовної заяви, позивач оскаржує бездіяльність Держави Україна в особі Міністерства юстиції під час виконання виконавчого листа, виданого в цивільній справі.

Отже, позивач, який є стороною виконавчого провадження, звернувся до суду з позовом щодо бездіяльності суб`єкта владних повноважень під час виконання судового рішення, ухваленого в порядку Цивільного процесуального кодексу України.

Таким чином, враховуючи суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вирішення даного спору підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, зі змісту як позовної заяви так і апеляційної скарги, ОСОБА_1 доводить, що ним вичерпано всі засоби судового захисту, у зв`язку з цим він змушений звернутися за захистом свої прав в порядку адміністративного судочинства, проте колегія суддів зазначає, що намагання позивача вирішити даний спір в порядку КАС України є помилковим.

Розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства не відповідав би принципу ефективного судочинства як важливому елементу верховенства права.

Колегія суддів зауважує, що у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (частина перша статті 5); суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частини перша статті 18). Головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура. Процесуальними кодексами України встановлено неоднакову процедуру судового провадження щодо різних правовідносин.

У свою чергу, розмежування юрисдикційних повноважень у межах спеціалізації судів підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, при цьому, вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 316, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк