Справа № 420/4628/19
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2019-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 грудня 2019 р.м. ОдесаСправа № 420/4628/19
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Танасогло Т.М.

За участю: секретаря - Іщенка В.О.

апелянта - ОСОБА_1

представника апелянта - Маркочевої Н.В.

представника відповідача - Погожого Д.В.

перекладача - Лама Матьє Кюісе

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №138 від 23.07.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до органу міграційної служби із обґрунтованою заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Вважає, що його заява відповідає всім критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, міграційною службою безпідставно відмовлено в оформленні відповідних матеріалів, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_1 є громадянином Республіки Кот-д`Івуар (місце народження - м. Зуан-Уньєн) відповідно до офіційного перекладу паспорту Республіки Кот- НОМЕР_1 .

04.07.2019 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №649, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.07.2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2019OD0130, яким громадянину Республіки Кот- ОСОБА_2 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розглянувши вказаний висновок, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області видано наказ 23.07.2019 року №138, яким відмовлено громадянину Республіки Кот- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Про винесення вказаного наказу Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області складено повідомлення від 23.07.2019 року №5/1-236 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке одержане позивачем 26.07.2019 року.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань за своє життя та здоров`я у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а наведені ним дані при зверненні із відповідною заявою не дають можливості встановити наявність у позивача обставин, за якими він міг отримати заявлений ним статус, йому правомірно було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отже підстави для скасування оскаржуваного рішення та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії відсутні.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову вважає правильними, з огляду на наступне.

Пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано вірну оцінку нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та суд дійшов правильного висновку про те, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Під час вирішення спору, судом першої інстанції вірно враховано, що з Анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту від 10.07.2019 року встановлено, що позивач 30.05.2019 року виїхав з Республіки Кот-д`Івуар легально на підставі паспорту громадянина Республіки Кот- НОМЕР_1 та візи типу с серії У06482979. За допомогою авіатранспорту позивач здійснив виїзд за напрямом Абіжан (Кот-д`Івуар) - Одеса (Україна). На території Стамбулу (Туреччина) позивач перебував протягом 3 годин. 31.05.2019 року позивач прибув на територію України, легально, авіарейсом.

Разом з цим, до територіального органу ДМС позивач звернувся лише 04.07.2019 року.

Зі слів позивача також встановлено, що раніше він ніколи не звертався за наданням статусу біженця у інших країнах та інших регіонах України.

Основною причиною звернення позивача за міжнародним захистом на території України є ризик переслідувань позивача за ознаками належності до певної соціальної групи: військовослужбовці (солдати), які відмовились виконувати явно злочинні накази або розпорядження.

В анкеті від 10.07.2019 року позивач зазначив, що до свого виїзду з країни належності перебував на військовий службі: з 01.08.2000 по 05.02.2001 року - солдат 2 класу; з 05.02.2001 року по 01.01.2002 року - солдат 1 класу; з 02.01.2002 по 10.06.2010 року - капрал (командир); з 11.06.2010 по 10.10.2011 року - старший капрал; з 11.10.2011 по 01.01.2017 року - сержант; з 02.01.2017 року до моменту виїзду - старший сержант.

В матеріалах особової справи позивача знаходиться копія посвідчення водія військового транспорту Міністерства оборони Республіки Кот-д`Івуар.

В протоколі співбесіди від 23.07.2019 року позивач зазначає, що проходив службу у сухопутних військах, танкових військах та GMMG (загальна група Міністерства оборони) - охорона Міністерства оборони та всього, що з ним пов`язано (документи армії, машини, бензин армії, гроші). Припинив працювати після 08.04.2019 року. Офіційного звільнення з органів не було (арк. 5 протоколу співбесіди).

Рішення про виїзд за межі Батьківщини позивачем прийнято 10.04.2019 року, у зв`язку із бажанням уникнути участі у завданнях, які скеровувалися Міністерством оборони.

Також, у протоколі співбесіди позивач зазначив про можливе побоювання у разі повернення на Батьківщину стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки наразі його вважають дезертиром, через те, що не виконував місії, а виїзд з Батьківщини відбувся без повідомлення керівного органу Міністерства оборони. Позивач не є звільненим з військових структур Міністерства оборони.

Вказане під час співбесіди свідчило про те, що позивач усвідомлює, що при поверненні на Батьківщину його, скоріш за все, буде притягнуто до відповідальності та можливо визнано дезертиром.

Проте, точно визначити чи відноситься відмова від несення служби (у випадку позивача) за законодавством Кот-д`Івуару до категорії «дезертирства», не вбачається можливим та позивачем належних доказів не надано.

Водночас, під час вирішення спору судом першої інстанції вірно враховано, що згідно Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року щодо статусу біженця, Женева, 1992 року), в країнах, де військова служба є обов`язковою, факт ухилення від цього обов`язку або непокори часто є порушенням, що карається відповідно до закону. Що стосується дезертирства, то воно завжди і у всіх країнах - обов`язкова чи ні військова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання варіюються в залежності від країни і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або за ухилення від призову самі по собі за визначенням не є обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань. (пункт 167 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки»).

Відповідно до пункту 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

Дезертири або особи, що уникають призову, можуть, розглядатися як біженці, якщо вони здатні довести, що за вчинене військове правопорушення їх буде піддано надмірному покаранню через їхню расу, релігію, національність, приналежність до певної соціальної групи або за політичні переконання. Це також стосується і осіб, які можуть довести, що у них є цілком обґрунтовані побоювання переслідувань за вказаними вище мотивами, незалежно від покарання за дезертирство (пункт 169 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки»).

Не кожне переконання, яким би воно не було щирим, слугує достатньою причиною для подачі клопотання про отримання статусу біженця після дезертирства або ухилення від призову. Факт розбіжності позиції особи зі офіційною позицією урядом своєї країни не є достатньою підставою для обґрунтування політичного характеру конкретної військової акції. Проте, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як такий, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших визначень бути розцінено як переслідування (пункт 171 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки»).

При анкетуванні та в протоколі співбесіди позивач зазначав, що злочинні (на його думку) завдання надходили від керівництва Міністерства оборони (зокрема, зазначив особу ОСОБА_3 - прапорщик). Позивач також зазначив, що рішення про завдання приймались владою (арк. 6 протоколу співбесіди).

Нічні місії були спрямовані проти цивільного населення країни, яке не підтримувало владу, а також прихильників опозиції (арк. 2 заяви від 04.07.2019 року).

При анкетуванні позивач зазначив, що місій було лише дві 10.03.2019 та 08.04.2019 року, проте позивач не приймав участі в жодній із них та мав змогу їх безперешкодного уникнути, про що особа чітко повідомляє. В першій місії позивач не приймав участі за станом здоров`я, яке погіршилось 10.03.2019 року. Вдруге, 08.04.2019 року, позивач також не здійснив зазначеного. Після уникнення від першої місії позивач мав змогу в подальшому вільно продовжити нести службу, не зазнавав жодних погроз або утисків (арк. 8-9 анкетування від 10.07.2019 року; арк. 5 протоколу співбесіди від 23.07.2019 року).

Істинність політичних, релігійних чи моральних переконань заявника або дійсність міркувань совісті, які він висуває в якості причини відмови від несення військової служби, повинні бути встановлені за допомогою глибокого вивчення особистості заявника та його минулого (пункт 174 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки»).

Позивачем не надано жодних доказів стосовно виконання злочинних наказів керівництва. Припущення стосовно можливих проблем, пов`язаних із проходженням військової служби або притягнення до відповідальності, в разі повернення до країни громадянської належності, не можуть бути єдиним доказом наявності правдоподібних та обґрунтованих підстав для визнання позивача біженцем.

Отже, побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Водночас, у розділі «Події в країні» протоколу співбесіди від 23.07.2019 року, на питання: «Які саме події в країні відбувались з 18.09.2002 року до 04.2011 року?» - позивач відповів - «Там, була війна, повстанці озброєні напали на Кот - Д`Івуар». З відповіді позивача вбачається, що він приймав участь у військових діях, а бойовики були людьми Президента ОСОБА_4 . На питання: «Яке саме відношення це має до Вашої заяви про набуття статусу біженця або додаткового захисту?» - позивач відповів - «Ці люди просто вбивають, тому я цього побоявся і втік. Вони вбивають і не думають. Мій колега Драман, в минулому також був повстанцем» (арк. 6 протоколу співбесіди).

Разом з цим, в протоколі співбесіди позивач зазначив, що виїзд за межі Батьківщини зумовлений бажанням уникнути участі в подальших завданнях (арк. 6 протоколу співбесіди).

У зв`язку із чим, обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з цим, родина позивача: дружина, п`ятеро дітей, батько, сестра, брат, племінники проживають на території Республіки Кот-д`Івуар. Позивач спілкується з дружиною засобами мобільного зв`язку. В протоколі співбесіди від 23.07.2019 року та в анкеті від 10.07.2019 року позивач зазначив, що його родичам на території Батьківщини нічого не погрожує.

З особової справи спостерігається, що ані позивач, ані його близькі родичі не були членами жодних політичних, релігійних, громадських організацій. На території Батьківщини у нього не виникало жодних конфліктів з представниками органів державної влади, а також антидержавними формуваннями (арк. 7-8 протоколу співбесіди від 23.07.2019).

Також, ані позивач, ані його близькі родичі не були причетні до насильницьких викрадень на території країни громадянської належності (арк. 6- 7 протоколу співбесіди від 23.07.2019).

Позивачем зазначено про відсутність конфліктів з представниками державних формувань та відсутність особистих погроз на території Батьківщини (арк. 5, 8 протоколу співбесіди від 23.07.2019 року), позивач безперешкодно здійснив оформлення візи до України та легально (безперешкодно) залишив територію Батьківщини (арк. 7 анкетування від 10.07.2019). Позивач не перебував в офіційному розшуку на території Кот-д`Івуару (арк. 8 протоколу співбесіди від 23.07.2019).

Зазначені обставини спростовують доводи позивача про його переслідування чи можливі переслідування з боку державних формувань.

Водночас, як свідчать матеріали особової справи, позивач ніколи не брав участі в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної чи релігійної меншості.

У зв`язку із чим, суд першої інстанції вірно вважав обґрунтованими висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація не містить обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині її особисто або членів її сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Згідно із ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються, зокрема, за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи викладене, оскільки під час звернення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач не навів обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а доводи позивача є очевидно не переконливими, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваного рішення органу міграційної служби та відсутність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути заявлене позивачем питання з приводу надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 24.12.2019 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

Т.М. Танасогло