Справа № 826/6327/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6327/18 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Єгорової Н.М.,

Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових вимог,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Головного управляння ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових вимог №Ф-91439-17 від 07.11.2017 року та №Ф-91439-17 від 08.02.2018 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у надісланих податкових вимогах зазначено про необхідність здійснення сплати єдиного внеску, штрафу і пені саме фізичною особою ОСОБА_1 , що, на переконання позивача, суперечить приписам та положенням чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2019 року адміністративний позов задоволено, визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-91439-17 від 07.11.2017 року та №Ф-91439-17 від 08.02.2018 року.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що жодних належних та допустимих доказів наявності у позивача відповідної заборгованості відповідачем суду надано не було.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт наголошує, що з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізична особа-підприємець позбавляється статусу платника єдиного внеску, а не у зв`язку з відсутністю факту здійснення підприємницької діяльності.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 07.11.2017 року ГУ ДФС у місті Києві на ім`я позивача винесено податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-91439-17, згідно якої сума заборгованості по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування становить 24984,44 грн (без нарахування штрафних санкцій і пені).

Підставою для винесення оскаржуваної вимоги слугувало те, що згідно даних інформаційної системи АІС «Податковий блок» ФОП ОСОБА_1 з 31.10.2005 року зареєстрований як фізична особа-підприємець за основним місцем обліку в ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві та по час нарахування суми боргу перебував на спрощеній системі оподаткування. Станом на 01.10.2013 року органами УПФУ передано інтегровану картку платника рахунку ФОП ОСОБА_1 за кодом платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) з недоїмкою в розмірі 6960,48 грн.

В інтегрованій картці платника ФОП ОСОБА_1 по коду платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) за період з 01.07.2013 року по 30.09.2017 року в ІКП відбулися щоквартальні нарахування на загальну суму 22912,02 грн та була здійснена платником сплата єдиного внеску на загальну суму 4888,06 грн.

Станом на 11.01.2018 в ІКП ФОП ОСОБА_1 обліковувалась заборгованість зі сплати єдиного соціального страхування на суму 24984,44 грн, яка підлягала сплаті на загальних підставах та була відображена у вимозі.

Не погоджуючись із зазначеною вимогою про сплату боргу (недоїмки) позивач подав заяву до Державної фіскальної служби України про надання роз`яснень щодо підстав нарахування фізичній особі єдиного соціального внеску як фізичній особі.

Листом від 16.01.2018 року за №1134/Ф/26-15-17-04-22 ДФС України позивачу надана інформація щодо заборгованості та підтверджено, що за ФОП ОСОБА_1 обліковується заборгованість зі сплати єдиного соціального страхування на суму 24984,44 грн, яка підлягає сплаті.

Також, 08.02.2018 року ГУ ДФС у місті Києві винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-91439-17, згідно якої сума боргу становить 27096,44 грн та сума недоїмки у розмірі 27096,44 грн.

Не погоджуючись із зазначеною вимогою позивач оскаржив дії посадових осіб ГУ ДФС України у м. Києві в адміністративному порядку до ДФС України.

Рішенням від 06.04.2018 року за №5044/Ф/99-99-11-02-02-25 ДФС України скаргу позивача залишено без задоволення, а вимогу - без змін.

Позивач, вважаючи протиправними оскаржувані вимоги, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність рішень відповідача, з чим колегія суддів, однак, погодитись не може.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування;

Згідно пункту 4 частини першої статті 4 Закону платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

За змістом пунктів 2, 3 частини першої статті 7 Закону єдиний внесок нараховується: 2) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць; 3) для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

За визначенням пункту 5 частини першої статті 1 Закону мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що не зважаючи на наявність чи відсутність позитивної (більше 0) бази нарахування єдиного внеску (стаття 7 Закону), фізичні особи-підприємці незалежно від обраної системи оподаткування, зобов`язані нараховувати та сплачувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску.

Наведені норми та зроблені на їх підставі висновки суду є цілком зрозумілими та передбачуваними і не допускають двозначних тлумачень.

Законом чи будь-яким іншим нормативно-правовим актом не звільнено від сплати єдиного внеску у розмірі мінімального страхового внеску фізичних осіб-підприємців, у тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування, у разі відсутності у них доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, чи будь-якого іншого доходу.

Згідно з частиною восьмою статті 9 Закону № 2464-VI, зокрема періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Відповідно до частини 8 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року № 755-IV фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Як зазначалося, позивач з 31.10.2005 зареєстрований як фізична особа-підприємець та з 03.11.2005 взятий на облік в якості платника податків. Доказів припинення підприємницької діяльності станом на час розгляду даної справи до суду надано не було.

У свою чергу, як вказує відповідач та що не заперечено позивачем, оскаржуваними вимогами останньому визначено суми зобов`язань зі сплати єдиного внеску із розміру мінімального страхового внеску за період з 01 липня 2013 року, тобто у період реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця, за який він мав обов`язок сплачувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску.

Відповідачем були долучені до матеріалів справи відповідні роздруківки інтегрованих карток з інформаційних систем податкового органу, на підставі яких були винесені оскаржувані вимоги.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що звертаючись до суду із позовом, позивач не оспорював ні період, ні розмір визначеної у спірних вимогах недоїмки, а тому суд апеляційної інстанції в силу частини п`ятої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України ці обставини не перевіряє.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 25 Закону у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до частини шістнадцятої статті 25 Закону строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Згідно пункту 3 розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04 травня 2018 року № 469) органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; <…>.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Отже, право на формування та направлення вимоги про сплату боргу (недоїмки) виникає у контролюючого органу не лише на підставі актів перевірок, а й у разі наявності в особи на кінець відповідного періоду своєчасно не нарахованої та/або не сплаченої самостійно суми єдиного внеску. У свою чергу, визначення позивачу спірних сум недоїмки у розмірі мінімальних місячних страхових внесків, не потребує дослідження первинних бухгалтерських документів щодо наявності отриманих доходів від підприємницької діяльності.

Враховуючи викладене, приймаючи оскаржувану вимогу, відповідач діяв правомірно, у межах повноважень, у спосіб та в порядку, передбаченому законом.

Доводи позивача про те, що оскаржувані вимоги направлені позивачу як фізичній особі, а не як фізичній особі-підприємцю, колегія суддів вважає помилковими. Так, фізична особа-підприємець є виключно одним із правих статусів фізичної особи, який пов`язаний із здійсненням нею підприємницької діяльності. Тому, направлення вимоги зі сплати єдиного внеску у зв`язку із здійсненням підприємницької діяльності саме на ім`я фізичної особи без зазначення чи посилання на її статус фізичної особи-підприємця, не є порушенням вимог чинного законодавства.

Колегія суддів також вважає за необхідне відмітити, що відкликання первинної вимоги про сплату єдиного внеску у зв`язку із прийняттям іншої вимоги у зв`язку зі збільшенням боргу, не є підставою для висновку про протиправність такої первинної вимоги.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових вимог залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Єгорова

Суддя І.В. Федотов