Справа № 826/10387/18
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді: Черпіцької Л.Т.

суддів: Пилипенко О.Є., Глущенко Я.Б.

за участю секретаря: Закревської І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Лазару Дімітріос звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 27.03.2018 №21979-1305-2652 по сплаті земельного податку за 2018 рік.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.10.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив відмовити у задоволенні вимог скаржника у зв`язку з необґрунтованістю його доводів.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явились у судове засідання, дослідивши наявні матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, підставою звернення позивача до суду слугувало винесене Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві податкове повідомлення-рішення від 27.03.2018 форми «Ф» №21979-1305-2652, яким ОСОБА_1 визначено грошове зобов`язання за 2018 рік у розмірі 114796,24 грн. за платежем: земельний податок з фізичних осіб, код платежу 18010700.

На переконання позивача обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою, проте інформація щодо державної реєстрації земельної ділянки за Лазару Дімітріосом у Державному земельному кадастрі та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у міському земельному кадастрі відсутня, що свідчить про протиправність винесеного відповідачем податкового повідомлення-рішення.

В свою чергу, у відзиві на позов відповідач зазначав про правомірність донарахування позивачу грошового зобов`язання із земельного податку, оскільки з моменту набуття права власності на житловий будинок (будівлю або споруду) у набувача виникає право (власності чи користування) на земельну ділянку, на якій знаходиться цей об`єкт, та відповідно обов`язок сплачувати плату за землю.

Так, суд першої інстанції встановив, що 25.06.2005 між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого позивач прийняв у власність нежилу будівлю - склад (літ. VІ) загальною площею 323,20 кв.м, що розміщена за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.2 вказаного договору визначено, що продавець не заперечує проти передачі усіх належних йому прав на земельну ділянку, на якій розміщений об`єкт продажу покупцю, після переходу права власності до останнього на об`єкт продажу. Згідно з пунктами 3.2-3.4 договору, одночасно з прийомом-передачею об`єкта продажу продавець зобов`язаний передати, а покупець прийняти правовстановлюючі документи, всю технічну та іншу документацію, пов`язану з об`єктом продажу та користування земельною ділянкою, яка є в наявності у продавця. До моменту переходу права власності на об`єкт продажу продавець зобов`язується сплачувати у повному обсязі земельний податок на земельну ділянку. Покупець після підписання акту прийому-передачі зобов`язаний подати до відповідних органів заяву про оформлення прав на земельну ділянку, продавець - заяву про відмову від прав на зазначену ділянку на користь покупця.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, посилаючись на відповідні положення Податкового, Земельного та Цивільного кодексів України, своє рішення мотивував зокрема тим, що умовами відповідного договору було визначено у тому числі обставини щодо виникнення у позивача обов`язку по сплаті земельного податку з набуттям права власності на об`єкт нерухомого майна.

Також, суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи позивача щодо відсутності обов`язку по сплаті земельного податку з підстав відсутності інформації щодо державної реєстрації земельної ділянки за Лазару Дімітріосом у Державному земельному кадастрі та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у міському земельному кадастрі, оскільки незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належним йому на праві власності нежитловим приміщенням, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції в цій частині у зв`язку з наступним.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХII Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI.

Відповідно до підпункту 269.1.1 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв). А в силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Отже, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-III право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України і статтею 377 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 №435-IV.

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами пункту 286.1 статі 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Відповідні центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» зобов`язано Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надавати органам державної фіскальної служби інформацію (дані) з міського земельного кадастру про земельні ділянки для адміністрування плати за землю в місті Києві.

Відповідно до пункту 288.7 статті 288 Податкового кодексу України податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285 - 287 розділу XII Податкового кодексу України.

Як встановлено судом першої інстанції, контролюючим органом розрахунок земельного податку на 2018 рік проведено наступним чином: 3826541,37 грн. х 3% = 114 796,24 грн., де 3826541,37 грн. - нормативна грошова оцінка ділянки на 2017 рік, 3% - ставка податку на землю відповідно до підпункту 5.4 рішення Київської міської Ради від 23.06.2011 №242/5629 із змінами та доповненнями.

В апеляційній скарзі позивачем наголошено на тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на ті обставини, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження факту отримання та використання при розрахунку податкового зобов`язання з земельного податку даних Державного земельного кадастру, а також інформації щодо бази оподаткування, грошової оцінки землі, та інших відомостей необхідних для визначення суми податкового зобов`язання.

На думку колегії суддів наведені доводи скаржника спростовуються тим, що при вирішенні спору судом першої інстанції було встановлено, що згідно листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.06.2017 №4, відповідно до бази даних міського земельного кадастру земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 1830,64 кв.м. (кд 62:068:0192) обліковується за ОСОБА_3 на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування.

При обчисленні земельного податку за користування земельною ділянкою під належними позивачу на праві власності нежитловим приміщенням відповідачем використано лист Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.03.2017 №05707/5042, відповідно до якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 1830,64 кв.м на АДРЕСА_1 (обліковий код ділянки 62:068:192) відповідно до Порядку грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 №489, та згідно з рішенням Київської міської ради від 03.07.2014 №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» станом на 01.01.2017 становить 3826541,37 грн. (узагальнюючий локальний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки Кл = 0,75).

Також відповідачем було надано копію витягу з технічної документації від 30.10.2007 №Н-00086/2007 про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (кадастровий № :62:068:0192), виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_1, у якому міститься інформація про те, що місце розташування земельної ділянки: АДРЕСА_1, функціональне використання: землі комерційного використання, площа земельної ділянки становить 1830,64 кв.м. (технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування), економіко-планувальна зона - зона №508, базова вартість 1 кв.м. землі - 497,68 грн./кв.м, коефіцієнт на функціональне використання землі - 2,50, локальні коефіцієнти на місцезнаходження земельної ділянки у межах економіко-планувальної зони: в санітарно-захисній зоні - 0,96, в ареалі забруднення ґрунтів (важкі метали) - 0,95, узагальнюючий локальний коефіцієнт - 0,91, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 2072690,88 грн.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у відповідності до приписів пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем знаходження земельної ділянки для проведення звірки даних щодо: розміру площі земельної ділянки, що перебуває у власності та/або користуванні платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку.

В іншій частини обґрунтувань апеляційної скарги, доводи скаржника зводяться до неправомірності застосування податкових зобов`язань через відсутність у Державному земельному кадастрі відомостей про власника чи землекористувача земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Колегія суддів зазначає, що відсутність зазначених відомостей щодо вказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, скаржник помилково ототожнює з відсутністю права власності або користування на таку земельну ділянку.

Обов`язок зі сплати земельного податку, у відповідності до раніше наведених положень статей 269 та 270 Податкового кодексу України, виникає у власників та землекористувачів земельних ділянок з дня виникнення права власності або користування на них.

В силу вимог частини третьої, четвертої статті 334 Цивільного кодексу України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Як вже зазначалося раніше, згідно пункту 1.2 договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного ОСОБА_3 з ОСОБА_2 та посвідченого нотаріально 25.06.2005 за номером 3007 у реєстрі нотаріальних дій, позивач набув право власності на спірну земельну ділянку, а за пунктом 3.4 цього ж договору, у останнього виник обов`язок щодо звернення до відповідних органів для оформлення прав на цю земельну ділянку.

Таким чином, фактичне не виконання позивачем умов укладеного договору щодо вчинення дій, направлених на реєстрацію права власності на належне йому нерухоме майно, не звільняє від обов`язку зі сплати податків, з дня виникнення права власності на таке майно.

Виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати виникнення права власності на цю земельну ділянку, що відповідає вимогам підпункту 269.1.1 пункту 269.1 статті 269 та підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України.

Власне, такий висновок зроблено і самим позивачем у поданій апеляційній скарзі, а саме, що обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зокрема у постановах від 19.06.2018 по справі №826/8009/16 (провадження №К/9901/30996/18) та від 23.05.2019 по справі №826/1430/16 (провадження №К/9901/27042/18), викладена правова позиція про те, що незважаючи на відсутність реєстрації позивачем права власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, обов`язок зі сплати земельного податку виникає з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Позаяк позивачем не оспорювалась реєстрація права власності на нерухоме майно, яке було предметом укладеного ним договору купівлі-продажу від 25.06.2005, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати реєстрації права власності на відповідне майно.

Щодо посилання скаржника на неправомірність застосування відповідачем пункту 5.4 Положення про плату за землю в місті Києві, оскільки такий було виключено рішенням Київської міської ради від 23.02.2017 №1005/2009, колегія суддів зазначає наступне.

Рішенням Київської міської ради від 23.02.2017 №1005/2009 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 N 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» внесено зміни до Положення про плату за землю в місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 (у редакції рішення Київської міської ради від 28.01.2015 №58/923), зокрема згідно його підпункту 1.1 пункту 1 вирішено пункти 5.4 та 5.5 вказаного Положення виключити і у зв`язку з цим пункт 5.6 вважати пунктом 5.4.

Так, у відповідності до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві», із змінами і доповненнями, внесеними зокрема рішенням Київської міської ради від 08.02.2018 №18/4082, тобто в редакції, чинній на час винесення відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 27.03.2018 №21979-1305-2652, пункт 5.4 Положення про плату за землю в місті Києві був чинним, а отже контролюючим органом правомірно застосовано даний пункт при розрахунку земельного податку.

Як наслідок, викладені у апеляційній скарзі доводи не спростовують раніше зазначених висновків суду попередньої інстанції і не дають підстав вважати, що суд першої інстанції при розгляді справи допустив порушення норм права, які привезли до неправильного вирішення спору.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Підсумовуючи викладене у сукупності, колегія суддів робить висновок, що оскаржуване рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року є законним і не підлягає скасуванню, оскільки судом перевірено обставини справи, досліджено наявні докази та надано оцінку доводам сторін, а отже спір вирішено у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст 241, 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя: Л.Т. Черпіцька

Судді: Я.Б. Глущенко

О.Є. Пилипенко

Повний текст постанови виготовлено 19 грудня 2019 року.