Справа № 826/13224/18
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 826/13224/18

адміністративне провадження № К/9901/34878/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Яковенка М. М.,

суддів: Дашутіна І. В., Шишова О. О.,

перевіривши касаційну скаргу громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі № 826/13224/18 за позовом громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області про відмову громадянину Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлено повідомленням № 23 від 25 вересня 2017 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 38-18 від 12 березня 2018 року, яким відхиллено скаргу на рішення територіального органу Державної міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти та розглянути заяву громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року, залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року, в задоволені позову відмовлено повністю.

Слід зазначити, що судом першої інстанції справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження.

Відмовивши в задоволені позовних вимог, суд першої та апеляційної інстанції дійшли до висновку, що 25 вересня 2017 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Дослідивши вказану заяву позивача Управлінням Державної міграційної служби в Київській області було встановлено, що умови через які шукач захисту залишив країну громадянської належності є ідентичними з первинною його заявою, а саме, побоювання стати жертвою переслідувань з боку терористичного угрупування «Аль-Шабааб», а також загальнопоширене насильство в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичне порушення прав людини.

За встановлених обставин та враховуючи, що за результатом розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28 березня 2016 року вже було прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Управлінням Державної міграційної служби в Київській області визнало за доцільне прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту про що видано наказ № 89 від 25 вересня 2017 року.

25 вересня 2017 року позивачем було отримано повідомлення від Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 23 від 25 вересня 2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнятого на підставі вказаного наказу № 89 від 25 вересня 2017 року.

У вказаному повідомленні позивачу було роз`яснено про те, що зазначені в його заявах про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту від 28 березня 2016 року та від 25 вересня 2017 року підстави є ідентичними, а нових обґрунтованих обставин щодо побоювань стати жертвою переслідувань ним не повідомлено.

Отже, спірне рішення Управління Державної міграційної служби в Київській області про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та спірне рішення Державної міграційної служби України № 38-18 від 12 березня 2018 року про відхилення скарги позивача на вказане рішення є обґрунтованими та правомірними, а позовні вимоги є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини, а тому задоволенню не підлягають, що вірно було встановлено судами попередніх інстанцій.

У поданій касаційній скарзі позивач, з посиланням на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд дійшов до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, враховуючи наступне.

Пункт 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням відповідає ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно ч. 1 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України (ділі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 5 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Згідно п. 11 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що предметом розгляду в цій справі є скасування рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З огляду на зазначене, зважаючи на предмет розгляду справи за своєю суттю вона є справою щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.

Справа незначної складності є такою в силу своїх властивостей призначалась та вирішувалась судом першої інстанції в порядку спрощеного провадження.

Скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" ("Levages Prestations Services v. France") від 23 жовтня 1996 року, заява № 21920/93; "Гомес де ла Торре проти Іспанії" ("Brualla Gomes de la Torre v. Spain") від 19 грудня 1997 року, заява 26737/95).

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Отже, аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з установленими судами обставинами цієї адміністративної справи не дають підстав для висновку про наявність обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Разом з тим, Суд також враховує позицію висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Керуючись статтями 248, 333 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі № 826/13224/18.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов