Справа № 340/2632/19
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 грудня 2019 року м. Кропивницький Справа № 340/2632/19
Кіровоградський окружний адміністративний суд, у складі судді Хилько Л.І., розглянув у порядку спрощеного (письмового) провадження справу
ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 )
до відповідача:
про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області (далі - відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність головного управління Національної поліції в Кіровоградській області щодо ненадання ОСОБА_1 щорічної основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік;
- зобов`язати головне управління Національної поліції в Кіровоградській області надати ОСОБА_1 щорічну основну оплачувану відпустку та додаткову оплачувану відпустки за 2019 рік з дня набрання рішенням суду законної сили.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що маючи право на чергову та додаткову відпустки, написав відповідний рапорт, однак, відповідач, не розглянувши такий рапорт, на думку позивача, діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Тому, просить суд задовольнити адміністративний позов.
Ухвалою суду від 24.10.2019 року у справі відкрито спрощене провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.1).
Вказана ухвала надіслана учасникам справи за правилами визначеними Кодексом адміністративного судочинства України (а.с.13-15) та ними отримана, що посвідчується відповідними повідомленнями про вручення судової кореспонденції (а.с.15а-17).
12.11.2019 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому наголошено на правомірності дій посадових осіб Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, як такі, що здійснені у відповідності до вимог чинного законодавства при розгляді питання щодо наданню ОСОБА_1 чергової та додаткової відпусток, тому, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.19-25).
Представник відповідача своїм правом на подання письмового відзиву на адміністративний позов скористався подавши його до суду, за змістом якого відповідач не погоджується із поданим адміністративним позовом, наполягає на правомірності дій посадових осіб ГУ Національної поліції України в Кіровоградській області при розгляді рапорту позивача та надісланні відповідного листа на такий рапорт, з повідомленням про розгляд питання про надання відпусток (а.с.19-20).
Представником позивача на виконання процесуальних приписів Кодексу адміністративного судочинства України подано відповідь на відзив (а.с.45-47).
В свою чергу, головним управлінням Національної поліції у Кіровоградській області подано заперечення на відповідь на відзив (а.с.58-61).
Згідно до ст.ст. 262, 263 КАС України, дану справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.
Предметом спору в даній справі є встановлення правомірності дій посадових осіб Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області щодо ненадання ОСОБА_1 щорічної основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 підполковник поліції перебуває на службі в Національній поліції України а саме, на посаді начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області.
Судом встановлено, що Головним управлінням Національної поліції у Кіровоградській області видано наказ №572 від 28.12.2018 року «Про затвердження графіка відпусток на 2019 рік» (а.с.60).
Водночас, судом встановлено, що не заперечується відповідачем, що до такого графіку відпусток ОСОБА_1 включений не був, оскільки, матеріали його особової справи перебували в іншому підрозділі та вирішувалось питання, щодо його переведення на службу в національній поліції до Полтавської області.
13.09.2019 року ОСОБА_1 подав начальнику Головного управління національної поліції в Кіровоградській області рапорт про надання йому щорічну основну оплачувану відпустку за 2019 рік з 07.10.2019 року та додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік з 06.11.2019 року (а.с.8).
За результатами розгляду такого рапорту начальником головного управління Національної поліції у Кіровоградській області 30.09.2019 року листом №2152/01/15-19 проінформовано, що відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» питання щодо надання відпустки буде розглянуто після одужання (а.с.29).
З матеріалів справи вбачається, що позивач у 2018-2019 роках перебував тривалий час на лікарняному у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю (а.с.36-42).
Так, відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградський обласний протитуберкульозний диспансер Кіровоградської обласної ради» адресованого головному управлінню національної поліції в Кіровоградській області від 17.10.2019 року №3429 на №2195/01/15-19 від 04.10.2019 року, з 22.09.2019 року ОСОБА_1 визнаний працездатним та допущений до роботи (а.с.36).
Відповідно до статті 49 Конституції України фізична особа має право на надання їй медичної допомоги. Особа має право на вибір лікаря та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій.
Суд звертає увагу на те, що спеціальним законодавством не обмежено прав поліцейського щодо вибору лікаря чи медичного закладу для отримання медичної допомоги та не встановлено обов`язку доповідати керівництву з приводу вибору лікувального закладу.
Так, позивач, не погоджуючись із не вирішенням рапорту щодо надання йому чергової та додаткової відпусток за 2019 рік станом на кінець жовтня 2019 року, звернувся до суду із даним адміністративним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регулюється Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII.
За змістом частини 1 статті 92 частини 1 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку із навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки (ч.2 ст. 92 Закону України «Про Національну поліцію»).
За змістом частини 2 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року (п.7 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію»).
Тобто, спеціальним законом встановлене право поліцейських на відпустки, визначено їх тривалість, але не встановлено порядку надання відпусток.
В свою чергу, положеннями Закону України «Про відпустки» встановлено державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Відповідно до ч. 10 ст. 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.
Відповідно до частини 3 статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» рішення з питань служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюється Міністерством внутрішніх справи України.
Відповідно до вказаного Порядку підставою для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності, зокрема, серед іншого як надання відпусток відповідно до законодавства.
Пунктом 1 розділу ІІІ вказаного Порядку визначено, що видавати накази по особовому складу можуть керівники органів та підрозділів поліції, а також закладів та установ, що належать до сфери управління Національної поліції України, відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, а також номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу (п.3 розділу ІІІ Порядку).
Відповідно до вказаного Порядку з поміж переліку документів з питань проходження служби є рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі.
Отже, виходячи із аналізу вищевказаних положень чинного законодавства у системному їх зв`язку, суд приходить до висновку, що з метою реалізації права на відпустку поліцейський підрозділу управління Національної поліції, звертається до начальника управління із відповідним рапортом. Такий рапорт підлягає розгляду відповідним керівником органу, за наслідками якого видається відповідний наказ.
Судом встановлено, що підполковник поліції ОСОБА_1 В., начальник управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області станом на 06.11.2019 року має право на основну щорічну оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 30 календарних днів та додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік у кількості 15 календарних днів. Вказані види відпусток ОСОБА_1 у 2019 році не надавались, що відображено у відповідній довідці управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області від 06.11.2019 року №1074/15-19 (а.с.28).
З огляду на встановлені фактичні обставини справи, у взаємозв`язку із вищевказаними положеннями чинного законодавства, суд приходить до висновку, що право ОСОБА_1 на отримання ним гарантованою чинним законодавством, чергової та додаткової відпусток повинно бути реалізовано у тому році у якому таке право надається, тобто, у даному випадку у 2019 році.
При цьому, з огляду на положення Закону України «Про національну поліцію» та Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, суд зауважує, що наказ про надання відпустки або відмову у наданні такої відпустки, повинен бути виданий в найближчий час з моменту подачі службовцем відповідного рапорту, незалежно від перебування такого поліцейського на лікарняному під час тимчасової втрати працездатності, відрядженні, тощо.
Разом з тим, відповідно до статті 79 Закону України «Про національну поліцію» проходження служби поліцейським відображається в його особовій справі. До особової справи вноситься автобіографічна інформація поліцейського та членів його сім`ї, інформація про проходження служби, трудову діяльність та інша інформація, що характеризує професійні, освітні та особисті якості особи, місце її проживання, а також інша необхідна інформація, визначена законом та іншими нормативно-правовими актами. Порядок формування та ведення особових справ поліцейських визначає Міністр внутрішніх справ України.
Відповідно до пункту 15 вказаного Порядку особові справи поліцейських, оформлені відповідно до вимог цього Порядку, підлягають реєстрації та передачі на зберігання не пізніше 5 днів після видання наказу про призначення (зарахування на навчання) поліцейських.
У разі звільнення або переведення поліцейського до органу поліції, що обслуговується іншим підрозділом кадрового забезпечення, та передачі особової справи до цього органу в інвентарній книзі робиться відповідний запис (пункт 16 Порядку №377).
Інвентаризація особових справ (звірення наявності особових справ із записами в інвентарній книзі, перевірка наявності трудової книжки, військово-облікового документа) проводиться щороку, а також при їх прийманні-передаванні, про що складається відповідний акт, який затверджується керівником органу поліції (пункт 17 Порядку № 377).
Право на запит особових справ мають керівник Національної поліції України та його заступники, керівники Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України, територіальних (у тому числі міжрегіональних) органів поліції, закладів та установ, що належать до сфери управління Національної поліції України, та їх заступники, а також керівники підрозділів кадрового забезпечення зазначених органів або особи, що виконують їх обов`язки. Особові справи надсилаються супровідним листом із зазначенням кількості частин та аркушів особової справи, наявності матеріалів спеціальної перевірки, архівних матеріалів, трудової книжки та військового квитка із зазначенням їх серії та номера, посвідчення про приписку до призовної дільниці, військової або скороченої військової справи (пункт 19, 20 Порядку №377).
Пунктом 21, 22 Порядку №377, визначено, що дозвіл на видачу (надсилання) особових справ надається керівником органу, в якому особа проходить службу, та його заступниками. Видача (надсилання) особових справ для тимчасового користування до органів поліції, зазначених у пункті 17 цього Порядку, проводиться з обов`язковою відміткою у контрольній картці особової справи (додаток 7). Відмітка має містити дату, назву органу, куди надіслано особову справу, та вихідний номер, за яким надіслано особову справу.
Після повернення особової справи до неї додається контрольна картка із зазначенням дати її повернення. Особові справи видаються (надсилаються) для тимчасового користування на строк не більше 30 календарних днів (пункт 23 Порядку №377).
З огляду на вказані законодавчі положення Порядку №377, судом не беруться до уваги під час прийняття рішення у даній справі, та критично оцінюються твердження головного управління національної поліції у Кіровоградській області щодо не включення позивача до графіку відпусток на 2019 рік, так як матеріали особової справи позивача перебували у іншому підрозділі з метою вирішення питання про переведення позивача на службу в Полтавську область.
При цьому, суд звертає увагу на законодавчі положення Закону України «Про національну поліцію», Закону України «Про відпустки» та процесуальні приписи вищевказаних Порядків та їх врахуванні в частині включення поліцейських до відповідного графіку відпусток та врахувати вказані положення чинного законодавства при формуванні графіку відпусток та виданні наказів про затвердження такого графіку відпусток.
Відтак, з огляду на вказане, під час розгляду даної справи знайшов своє підтвердження факт протиправної бездіяльності головного управління Національної поліції у Кіровоградській області щодо ненадання ОСОБА_1 щорічної основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік.
При цьому, суд враховує наступне, що у рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Науковий висновок Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13 квітня 2018 року.
Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:
1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;
2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;
3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;
4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.
Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
З практики Європейського суду з прав людини слідує таке: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.
Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме, бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто, протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.
Відповідно до пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003, а саме: «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».
Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини, у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що відповідачем, не було доведено правомірність своїх дій щодо ненаданні позивачу щорічної основної відпустки тривалістю 30 календарних днів та додаткової відпустки тривалістю 15 календарних днів за 2019 рік.
Враховуючи викладене, та беручи до уваги встановлені під час розгляду адміністративної справи обставини, суд вважає, з метою захисту порушеного права позивача слід зобов`язати відповідача надати ОСОБА_1 щорічну основну та додаткову оплачувані відпустки за 2019 рік.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
В матеріалах справи містяться докази щодо понесення ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. (а.с.7).
Отже, відшкодуванню підлягають витрати понесені позивачем у розмірі 768,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області.
Представником позивача в адміністративному позові вказано на понесенні витрат на правову допомогу орієнтовно у розмірі 5000,00 грн., наголошено, що докази щодо остаточного розміру витрат, будуть надані до суду в строк визначений статтею 139 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною першою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частиною третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з підпунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009, суд вказав, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.
Відповідно до положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 р. №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
На підтвердження витрат на правничу допомогу уповноваженим представником позивача надано: заяву про стягнення з головного управління Національної поліції в Кіровоградській області витрат на правничу допомогу у сумі 2 200,00 грн.; копію договору про надання професійної допомоги від 02.10.2019 року; додаткової угоди до договору про надання професійної правничої допомоги від 02.10.2019 року; розрахунку до договору про надання професійної правничої допомоги від 02.10.2019 року від 26.11.2019 року; акт приймання-передачі до договору про надання професійної правничої допомоги від 02.10.2019 року; квитанцію до прибуткового касового ордера №80 від 26.11.2019 року (а.с.48-56), згідно яких понесені витрати на правничу допомогу склали всього 2 200,00 грн..
Відтак, ці витрати підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
В свою чергу, однією з вимог адміністративного позову є зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.
Відповідно з ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Зі змісту наведеної правової норми слідує, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.
Поряд з цим суд враховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.
Приймаючи до уваги обставини даної справи, підстави зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання судового рішення відсутні.
Керуючись ст. ст. 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 260-263, 295 КАС України, суд,-
В И Р І Ш И В:
Визнати протиправною бездіяльність головного управління Національної поліції в Кіровоградській області щодо ненадання ОСОБА_1 щорічної основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік.
Зобов`язати головне управління Національної поліції в Кіровоградській області надати ОСОБА_1 щорічну основну оплачувану відпустку та додаткову оплачувану відпустки за 2019 рік з дня набрання рішенням суду законної сили.
Копію рішення надіслати учасникам справи.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені ст. ст. 255, 295 КАС України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-денний строк з дня отримання його копії. Згідно до пп.15.5 п.1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Кіровоградський окружний адміністративний суд.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Л.І. Хилько