Справа № 160/2631/19
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2019 року Справа № 160/2631/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЄфанової О.В.
за участі секретаря судового засіданняМанько К.А.
позивача представника позивача представника відповідача перекладача Куйдер Тарек Ях`я Надтока О.В. Булаха Є.Ю. Савченко Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області в якому, з урахуванням клопотання про уточнення позовних вимог, позивач просить:
скасувати рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2019р. №86-19;
зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особу без громадянства - ОСОБА_1 .
В обґрунтування позову зазначено, що Державна міграційна служба України під час прийняття рішення від 06.03.2019р. №86-19 поверхово та неповно з`ясувала всі обставини справи позивача, не врахувала ситуацію, що склалася в країні походження позивача та існувала на час прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідач надав відзив на позов в якому зазначено, що позивач в якості доказів не надав ніяких документів про цілком обгрунтовані побоювання стати жертвою для переслідувань в країні громадянської належності по ознакам раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити.
Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, 22.10.2018 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
22.10.2018 року ГУДМС України в Дніпропетровській області, відповідно до вимог ч.1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», видано ОСОБА_1 довідку про звернення за захистом в Україні від 22.10.2018 року №003220, терміном дії до 22.11.2018 року.
22.10.2018 року відповідальною посадовою особою ГУДМС в Дніпропетровській області заведено справу № 2018 БР 0009 на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особу, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як того вимагає ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Листом Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 21.01.2019 № 55/2-355, повідомлено, що за результатами проведеної перевірки, відповідно до абзаців другого-четвертого ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребує додаткового або тимчасового захисту», інформації стосовно ОСОБА_1 не отримано.
Також, згідно листа Відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Дніпропетровській області від 26.12.2018 № 10/18/014/867/3205, за обліками Генерального секретаріату Інтерполу Куйдер Тарек Ях`я в міжнародному розшуку не перебуває.
В результаті аналізу матеріалів особової справи № 2018 DР 0009 та інформації по країні походження, встановлено, що заява є очевидно необгрунтованою, тобто у ОСОБА_1 відсутні умови зазначені пунктами 1 чи пунктом 13 частини 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні», у зв`язку з чим, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області складено висновок від 04.02.2019 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якого 06.03.2019 року Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №86-19.
Так, при дослідженні особової справи позивача відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Дамаск, Сирія, за національністю сирієць, за віросповіданням мусульманин-суніт, військовозобов`язаний.
06.02.2008 року через КПП Донецьк, Позивач вперше прибув до України по проїзному документу № Р 000049320, одноразова віза Y03765560, тип «П-1», дійсна з 04.02.2008 до 04.03.2008р..
05.11.2008 року через КПП Харків, Позивач прибув до України по проїзному документу № Р 000049320, одноразова віза Y02632935, тип «О», дійсна з 04.11.2008 до 15.11.2008р., по запрошенню Сумського державного університету.
З листопада 2008 до липня 2009 навчався на підготовчому факультеті для іноземних громадян Сумського державного університету, де вивчав українську мову та інші дисципліни, після закінчення якого отримав свідоцтво 12 СП АХ № 029033 від 01.07.2009р., видане Сумським державним університетом.
У 2009 році Позивач вступив до Дніпропетровської державної медичної академії, у 2014 році закінчив Державний заклад «Дніпропетровська медична академія», отримав повну вищу освіту за спеціальністю стоматологія, кваліфікацію лікар-стоматолог, відповідно до диплому спеціаліста ДІ № 028379 від 11.06.2014 року.
На підставі клопотання ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 14.07.2014 року, видану Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, терміном дії до 01.01.2016 року, у зв`язку з навчанням в клінічній ординатурі.
Дружина Куйдер ОСОБА_2 - громадянка України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 22.08.2014 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, відповідно до якого шлюб зареєстрований 22.08.2014 року, актовий запис № 614. Зі слів ОСОБА_1 його дружина проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
08.09.2014 року Позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3 , термін дії до 15.10.2015 року, на підставі передбаченій ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (возз`єднання сім`ї з громадянкою України - ОСОБА_3 ).
Згідно наказу Державного закладу «Дніпропетровська медична академія» від 26.01.2015р. № 78ос Куйдер Тарек Ях`я відрахований з клінічної ординатури за порушення умов договору.
19.10.2018 року ОСОБА_1 повернув посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3 , термін дії якої закінчився 15.10.2015 року до Соборного РВ у м.Дніпрі ГУДМС України в Дніпропетровській області.
Також, відповідач зазначив, що в період з 15.10.2015 року по 19.10.2018 року, ОСОБА_1 проживав на території України нелегально, оскільки не продовжив термін дії документів у строки встановлені законодавством, та не мав інших законних підстав для перебування в Україні, проте не залишив територію України в установлений строк.
19.10.2018 року Соборним РВ у м. Дніпрі ГУДМС України в Дніпропетровській області виявлено, що ОСОБА_1 порушив правила перебування іноземців на території України, а саме проживав без документів на право проживання на території України.
Того ж дня, а саме, 19.10.2018 року Соборним РВ у м. Дніпрі ГУДМС України в Дніпропетровській області на ОСОБА_1 відповідно до частини 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700,00 грн.
19.10.2018 року зазначеною особою штраф сплачено.
При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно довідки №3 від 16.10.2015 року у позивача вилучено паспортний документ серії Р НОМЕР_4 у зв`язку з розглядом питання щодо продовження строку перебування на території України.
Так, процедуру розгляду заяв про продовження строку перебування на території України іноземців та осіб без громадянства, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, та приймаючої їх сторони, а також прийняття за результатами їх розгляду рішень передбачено Порядком розгляду заяв іноземців та осіб без громадянства про продовження строку перебування на території України, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 квітня 2012 року №363 (далі - Порядок №363).
Згідно п.7 Порядку прийняті документи до виконання беруться невідкладно і розглядаються не більше трьох робочих днів. У разі необхідності здійснення додаткових перевірок цей строк може бути продовжено до десяти, а у випадку подання документів для прийняття рішення до ДМС - чотирнадцяти календарних днів.
При розгляді звернення понад один робочий день заявнику видається довідка з фотокарткою про те, що його паспортний документ знаходиться в територіальному органі чи підрозділі ДМС у зв`язку з розглядом питання щодо продовження строку перебування на території України. Фотокартка іноземця чи особи без громадянства та підпис керівника органу, що її видав, засвідчуються печаткою органу, що видав довідку. Терміном дії довідки встановлюється строк, фактично необхідний для оформлення документів, але не більше 14 календарних днів. При поверненні паспортного документа іноземцю чи особі без громадянства ця довідка вилучається і додається до матеріалів звернення щодо продовження строку перебування.
Згідно п.11 Порядку про прийняте рішення у заяві про продовження строку перебування на території України робиться відмітка про продовження строку перебування із зазначенням терміну, на який вирішено продовжити строк перебування, або причин відмови.
Відмова оформляється у вигляді повідомлення про відмову в продовженні строку перебування на території України у двох примірниках: перший вручається під підпис іноземцю чи особі без громадянства або приймаючій його стороні, другий додається до матеріалів звернення. При цьому іноземцеві чи особі без громадянства надається строк для виїзду з України.
Таким чином, оскільки відповідач зазначає про те, що позивач в період з 15.10.2015 року по 19.10.2018 року проживав на території України нелегально, то суд приходить до висновку, що позивачу відмовлено в продовженні строку перебування на території України.
Однак, матеріали особової справи позивача не містять такої відмови, що є порушенням п.11 Порядку.
Також, суд зазначає, що згідно ст.26 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання.
Таким чином, у випадку порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства відповідний компетентний орган мав право прийняти рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства в країну походження або третю країну.
Проте, матеріали справи не містять такого рішення.
Отже, на думку суду, без винесення такого рішення, особа має право перебувати на території України.
Також, позивачем надано пояснення з приводу того, що довгий час йому не продовжували строк перебування на території України та про свої права в даному випадку він не був обізнаний, оскільки не володіє юридичними знаннями.
Крім того, позивач зазначив, що за національністю він є палестинцем, всім хто не сірієць видається посвідка на проживання в страні, а не паспорт, тому він є фактично особою без громадянства; під час відвідування Сирії (їздив до батьків) він був затриманий у аєропорту та до нього застосовано заходи фізичного примусу. В подальшому, він був викинутий біля дороги з мішком на голові. Вказані обставини є підставою побоювань позивача стати жертвою переслідувань від уряду Сирії.
Опитаний як свідок ОСОБА_6 , брат позивача, надав аналогічні пояснення в судовому засіданні про те, що його брата було затримано в аєропорті по прибуттю в Сирію і він, разом з батьком позивача, декілька днів розшукували його. В подальшому, ОСОБА_1 повернувся додому та мав очевидні ознаки фізичного насилля, у зв`язку з чим деякий час лікувіався.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, регламентовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
За змістом частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; 4) неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати конвенційні підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої ДМС України, УВКБ ООН, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом УВКБ ООН у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
В Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV, листопад 2015 року) зазначено, що після видання УВКБ ООН в жовтні 2014 року «Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IІI)» ситуація в Сирії в плані безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб продовжує погіршуватися, сторони конфлікту вчиняють військові злочини та грубі порушення прав людини, в тому числі деякі рівнозначні злочинам проти людяності, ігнорують особливий режим захисту, наданий лікарням, школам, медичному персоналу, працівникам гуманітарних організацій, тощо.
Також в Рекомендаціях УВКБ ООН від листопада 2015 року зазначено, що майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково взаємно накладаються один на одного. Країна сильно роздроблена, оскільки стороні конфлікту, в тому числі Збройні сили Сирії, угруповання «Ісламська держава Іраку і аль-Шама», антиурядові збройні групи і курдські сили («Загони народної самооборони», ЗНС), здійснюють контроль над різними регіонами країни, вчиняючи на них свій вплив. Оскільки міжнародні зусилля по припиненню конфлікту в Сирії результатів досі не принесли, його активне продовження тягне за собою руйнівні наслідки для сирійського населення, в тому числі зростання кількості жертв серед цивільного населення, масштабне переміщення людей всередині країни та з її межі, а також безпрецедентну за масштабами гуманітарну кризу. Кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту оцінюється від 145 до більш ніж 250 тисяч осіб. Найбільша кількість документально зафіксованих жертв було зареєстровано в провінції Риф Дамаск; далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.
Пунктом 36 Рекомендацій УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV, листопад 2015 року) зазначено, що клопотання про міжнародний захист громадян Сирії та інших осіб, які залишають країну необхідно розглядати на основі справедливих та ефективних процедур. УВКБ ООН вважає, що більшість громадян Сирії, що звертаються за міжнародним захистом, ймовірніше, відповідають критеріям поняття «біженець», наведеного в ст.1А (2) Конвенції 1951 року, оскільки в них будуть достатньо обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією із ознак, вказаних в Конвенції. Для багатьох цивільних осіб, залишивши Сирію, зв`язок з однією із ознак, вказаних в Конвенції 1951 року, буде полягати в прямому або опосередкованому, реальному або приписаному зв`язку з однією із сторін конфлікту.
З приводу порушення прав людини, безпеки, рівня насилля, гуманітарної ситуації, що склались внаслідок збройного конфлікту в Сирійській Арабській Республіці Радою Безпеки ООН прийнято низку Резолюцій: 2042 (2012), 2043 (2012), 2118 (2013), 2139 (2014), 2165 (2014), 2170 (2014), 2178 (2014), 2191 (2014), 2199 (2015), 2235 (2015), 2249 (2015), 2254 (2015) 2258 (2015).
При цьому, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним, й таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в особи на момент її звернення за захистом.
Разом з тим, звертаючись в Україні за захистом, позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні, які, в свою чергу, відповідач не визнав неправдоподібними або такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача.
За таких обставин, суд вважає рішення Державної міграційної служби України від 06.03.2019р. №86-19 прийнятим без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та таким, що підлягає скасуванню.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Державної міграційної служби України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянства - ОСОБА_1 суд зазначає наступне.
Як вбачається із змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду -тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя, від так завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.
Таким чином, вимога позивача щодо зобов`язання зобов`язання Державної міграційної служби України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянина - ОСОБА_1 є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача, та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.
У відповідності до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене, своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст.243-246, 250 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №86-19 від 06.03.2019 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути матеріали особової справи ОСОБА_7 Ях`я №2018DP0009 з прийняттям рішення відповідно до ст.10 ЗУ Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства за заявою ОСОБА_1 від 22.10.2018р. про визнання біженцем.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 20 листопада 2019 року.

Суддя О.В. Єфанова