Справа № 440/3005/19
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 р. Справа № 440/3005/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 року, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, м. Полтава, по справі № 440/3005/19

за позовом ОСОБА_1

до Національного банку України

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Національного банку України (далі по тексту Нацбанк, відповідач), в якому просив суд зобов`язати Національний банк України надати позивачу запитувану в запиті від 22.07.2019 публічну інформацію - копію рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2019 у справі №826/7432/17.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є клієнтом АТ КБ "Приватбанк", а тому у липні 2019 року звернувся до НБУ, як відповідача у справі №826/7432/17, з метою отримання копії рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2019 у цій справі, яким визнано протиправним та скасовано рішення НБУ про виведення неплатоспроможного ПАТ КБ "Приватбанк" з ринку за участю держави. На вказаний запит ОСОБА_1 отримав відмову, що мотивована посиланням на приписи пункту 4 частини першої статті 7 Закону України "Про доступ до судових рішень", за якими не допускається розголошення інформації, для забезпечення захисту якої розгляд справи відбувався у закритому судовому засіданні. Вказав, що такими діями відповідач, як розпорядник інформації, порушив право позивача на доступ до публічної інформації.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 по справі № 440/3005/19 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Національного банку України про зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 по справі № 440/3005/19 скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що поданий відповідачем до суду першої інстанції відзив на позовну заяву він не отримував, а тому, враховуючи, що справа розглядалася в письмовому провадженні без виклику сторін, був позбавлений можливості подати до суду необхідні докази та заперечення. Пояснив, що не надав доказів того, що є клієнтом АТ КБ «Приватбанк», оскільки не передбачав, що вказані обставини будуть заперечуватись відповідачем, а відтак, у зв`язку з неотриманням відзиву, не мав змоги надати додаткові пояснення та докази у цій частині. Зазначив, що є вкладником ПАТ КБ «Приватбанк» за депозитним договором, та має зарплатну і кредитну картки цього банку, що вказує на зацікавленість його у фінансовій стабільності ПАТ КБ «Приватбанк». Зазначив, що скасування націоналізації ПАТ «КБ «Приватбанк» матиме наслідки для кожного громадянина країни, а відтак, запитувана позивачем інформація має значний суспільний інтерес, а отже, доступ до неї не може бути обмежено. Відповідачем не доведено, що інтереси по захисту спірної інформації переважають інтереси суспільства щодо ознайомлення з нею. Вважає, що посилання суду першої інстанції на норми закону, які регламентують проведення закритих судових засідань, є помилковим, оскільки норми КАС України та Закону України «Про доступ до судових рішень» не регулюють відносини позивача із Національним банком України як розпорядником публічної інформації. Вказівка суду на те, що позивач міг дізнатися про запитувану інформацію з інших джерел, не є підставою для відмови в задоволенні позову про витребування публічної інформації.

Представник відповідача у надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Пояснив, що згідно з п.4 ст. 7 Закону України «Про доступ до судових рішень» у текстах судових рішень, що відкриті для загального доступу, не може бути розголошена інформація, для забезпечення захисту якої розгляд справи або вчинення окремих процесуальних дій відбувалися у закритому судовому засіданні. Отже, спеціальним законом встановлено можливість обмеження доступу до судового рішення з підстав необхідності захисту інформації, для збереження якої розгляд справи відбувався у закритому судовому засіданні. Вказує, що рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2019 по справі № 826/7432/17, копію якого просить надати позивач, ухвалено за результатами розгляду справи у закритому судовому засіданні та внесено до Єдиного реєстру судових рішень, однак при його відкритті з`являється запис «Інформація заборонена для оприлюднення згідно з пунктом чотири частини першої статті 7 Закону України «Про доступ до судових рішень». З викладеного слідує, що інформація, викладена у рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2019 по справі № 826/7432/17 відноситься до інформації з обмеженим доступом, а тому відмова позивачу у наданні вказаної інформації є правомірною. Щодо тверджень позивача про ненаправлення йому копії відзиву на позовну заяву, вказує, що відповідачем на виконання вимог ст. 162 КАС України, було направлено на адресу позивача відзив на позовну заяву, докази чого надано до суду, однак, як вбачається з офіційного сайту АТ «Укрпошта» відповідне поштове відправлення перебувало у точці видачі та у зв`язку із неотриманням адресатом було повернуте за зворотною адресою.

Враховуючи викладене, вважає, що оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 винесене судом першої інстанції з дотриманням вимог процесуального та матеріального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 звернувся до Нацбанку із запитом від 22.07.2019 про отримання публічної інформації, у якому просив надати копію рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2019 у справі №826/7432/17, посилаючись на те, що він є клієнтом АТ КБ "Приватбанк", а тому це рішення стосується його прав та законних інтересів (а.с. 12).

Листом від 25.07.2019 №18-007/38536 відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для надання запитуваної інформації. Свою позицію мотивував посиланням на те, що рішення від 18.04.2019 у справі №826/7432/17 ухвалене Окружним адміністративним судом м. Києва за результатами розгляду справи у закритому судовому засіданні, тобто, відноситься до інформації з обмеженим доступом (а.с. 13).

Не погодившись з такою відповіддю розпорядника інформації, позивач звернувся до суду з цим позовом про зобов`язання відповідача надати запитувану інформацію.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відмова Нацбанку у наданні ОСОБА_1 копії рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2019 у справі №826/7432/17, викладена у листі від 25.07.2019 вих.№18-0007/38536, ґрунтувалась на вимогах закону. Зазначив, що така відмова не становила втручання у право позивача на доступ до публічної інформації у тій мірі, у якій це призвело б до неможливості отримання заявником відповідної інформації з інших джерел.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 40 Основного Закону усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес визначений положеннями Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі по тексту Закон № 2939-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єкта владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 5 Закону № 2939-VI гарантує, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

За приписами п.1 ч.1 ст. 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Положеннями ст.14 Закону № 2939-VI на розпорядників публічної інформації покладені обов`язки, зокрема, оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

З аналізу ст.1 Закону України Про доступ до публічної інформації випливає, що визначальною ознакою для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і знаходилася у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Статтею 22 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Статтею 6 Закону № 2939-VI визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо він правомірно оприлюднив її раніше.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.

Не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Зі змісту ст.6 Закону № 2939-VI вбачається, що інформацію з обмеженим доступом надає той розпорядник публічної інформації, який встановлює обмеження щодо її оприлюднення.

Згідно зі статтею 8 Закону № 2939-VI таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю.

Порядок доступу до таємної інформації регулюється цим Законом та спеціальними законами.

Отже, право особи на доступ до публічної інформації може бути обмежене, зокрема, у разі коли така інформація відноситься до таємної інформації, а її розголошення може завдати істотної шкоди.

Колегія суддів зауважує, що у запиті про доступ до публічної інформації від 22.07.2019 позивач просив надати йому копію рішення суду.

Порядок доступу до судових рішень визначає Закон України від 22.12.2005 №3262-IV "Про доступ до судових рішень" (надалі - Закон № 3262-IV).

Згідно зі статтею 2 цього Закону рішення суду проголошується прилюдно, крім випадків, коли розгляд справи проводився у закритому судовому засіданні. Кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом.

Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

Якщо судовий розгляд відбувався у закритому судовому засіданні, судове рішення оприлюднюється з виключенням інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи у закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 3262-IV, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.

Частиною першою статті 4 Закону №3262-IV визначено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, доступ до судових рішень гарантується кожному шляхом їх оприлюднення та можливості перегляду за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень.

Разом з цим, як визначено частиною другою статті 4 Закону № 3262-IV, загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону.

У свою чергу, згідно з абз.1 ч.4 ст.4 Закону №3262-IV обмеження права вільного користування офіційним веб-порталом судової влади України допускається настільки, наскільки це необхідно для захисту інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи у закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 7 Закону №3262-IV у текстах судових рішень, що відкриті для загального доступу, не можуть бути розголошені такі відомості: інформація, для забезпечення захисту якої розгляд справи або вчинення окремих процесуальних дій відбувалися у закритому судовому засіданні.

Таким чином, спеціальний закон допускає можливість обмеження доступу до судового рішення з підстав необхідності захисту інформації, задля збереження якої розгляд судової справи відбувався у закритому судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони визнають, що рішення від 18.04.2019 у справі №826/7432/17 ухвалене Окружним адміністративним судом м. Києва за результатами розгляду справи у закритому судовому засіданні.

Рішення суду від 18.04.2019 у справі №826/7432/17 внесене до Єдиного державного реєстру судових рішень за реєстраційним номером 81464081, однак при його відкритті у Реєстрі з`являється напис "Інформація заборонена для оприлюднення згідно з пунктом чотири частини першої статті 7 Закону України "Про доступ до судових рішень" (http://reyestr.court.gov.ua/Review/81464081).

Наведене є підставою для висновку про те, що інформація, зазначена у рішенні окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2019 у справі №826/7432/17, відноситься до інформації з обмеженим доступом.

При цьому, такі обмеження встановлені не Нацбанком, а судом, який прийняв рішення про необхідність розгляду справи у закритому судовому засіданні, та Державною судовою адміністрацією України, яка забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відповідно до частини восьмої статті 10 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи у закритому судовому засіданні проводиться у випадках, коли відкритий судовий розгляд може мати наслідком розголошення таємної чи іншої інформації, що охороняється законом, необхідності захисту особистого та сімейного життя людини, а також в інших випадках, визначених законом.

Частиною дев`ятою цієї статті визначено, що про розгляд справи у закритому судовому засіданні постановляється ухвала. Суд ухвалою може оголосити судове засідання закритим повністю або оголосити закритою його частину.

Отже, питання про розгляд справи у закритому судовому засіданні вирішується судом. Так само, оцінка обставин справи, зокрема щодо наявності підстав для здійснення розгляду справи у закритому судовому засіданні відноситься до повноважень суду.

Відтак, відповідач у спірних відносинах не уповноважений на визначення об`єму обставин, викладених у судовому рішенні, що не підлягають розголошенню.

Більше того, в силу ч.10 ст.10 КАС України під час розгляду справи у закритому судовому засіданні можуть бути присутні лише учасники справи, а в разі необхідності - свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі. Суд попереджає зазначених осіб про обов`язок не розголошувати інформацію, для забезпечення захисту якої розгляд справи або вчинення окремих процесуальних дій відбуваються в закритому судовому засіданні.

Таким чином, Нацбанк, як учасник справи № 820/7432/17, був в особі свого представника попереджений про неприпустимість розголошення інформації, для забезпечення захисту якої розгляд справи відбувався в закритому судовому засіданні, та не мав права розголошувати таку інформацію.

Натомість, колегія суддів зауважує, що згідно з частиною першою статті 9 Закону № 3262-IV особа, яка не бере (не брала) участі у справі, якщо судове рішення безпосередньо стосується її прав, свобод, інтересів чи обов`язків, може звернутися до апарату відповідного суду з письмовою заявою про надання можливості ознайомитися із судовим рішенням у приміщенні суду; надання можливості виготовити копії судового рішення за допомогою власних технічних засобів; виготовлення копії судового рішення апаратом суду.

За вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що відмова НБУ у наданні ОСОБА_1 копії рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2019 у справі №826/7432/17, викладена у листі від 25.07.2019 вих.№18-0007/38536, ґрунтувалась на вимогах закону.

До того ж, така відмова не становила втручання у право позивача на доступ до публічної інформації у тій мірі, у якій це призвело б до неможливості отримання заявником відповідної інформації з інших джерел.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє посилання позивача на рішення Європейського Суду з прав людини, процитовані позивачем з Посібника зі статті 6. Право на справедливий суд (цивільна частина).

Так само, суд відхиляє посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.07.2019 у справі №554/11837/14-а, оскільки вони не є релевантними обставинам цієї справи. Так, предметом спору у справі №554/11837/14-а було обмеження доступу позивача до інформації про розпорядження землями комунальної власності та витрачання коштів місцевого бюджету, тоді як у цій справі позивач наполягав на отриманні копії судового рішення, порядок доступу до якого унормовано приписами Закону № 3262-IV, який є спеціальним у цих відносинах.

Твердження позивача про те, що норми Закону України «Про доступ до судових рішень» та Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають застосуванню до спірних відносин, є безпідставними, оскільки частиною 2 статті 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації», на який посилається позивач, передбачено, що порядок доступу до таємної інформації регулюється цим Законом та спеціальними законами.

Такий порядок у спірних відносинах урегульований Законом України «Про доступ до судових рішень» та КАС України, які прямо встановлюють заборону на доступ до інформації, для збереження якої розгляд судової справи проводився у закритому судовому засіданні.

Процесуальні закони, зокрема, Кодекс адміністративного судочинства України регламентують спеціальний порядок доступу (ознайомлення) учасників відповідних процесів до інформації, створеної (одержаної) у ході (досудового) судового провадження.

Доступ осіб, які беруть участь у розгляді справи, та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси чи обов`язки, до інформації, створеної (одержаної) у ході судового провадження, до судових рішень забезпечується у порядку, встановленому процесуальним законодавством, з урахуванням передбачених нормами Закону України "Про доступ до судових рішень" особливостей.

Відтак, положення Закону № 2939-VI не поширюються на доступ учасників відповідних процесів до викладеної інформації.

Посилання позивача на рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Фазлійський проти Болгарії», «Претто та інші проти Італії», «Рякіб Бірюков проти Росії», «Саттер проти Швейцарії», «Кемпбелл і Фелл проти Об`єднаного Королівства», «Вялке і Бялек проти Польщі», «Раза проти Болгарії», «Угорський Хельсінкський комітет проти Угорщини» є неприйнятними, оскільки відповідач, який не створював запитувану інформацію (рішення суду) на власний розсуд не може визначити, до якої частини цього рішення може бути надано доступ заявнику. Вказане питання вирішує виключно суд, який ухвалив рішення.

Фактично позивач, стверджуючи про необхідність оприлюднення судового рішення, проголошеного не публічно, а у закритому судовому засіданні, та звертаючись не до суду, а до Нацбанку із вимогою про надання копії судового рішення, намагається отримати цю копію у не передбачений процесуальним законом спосіб.

З огляду на те, що порядок доступу до судових рішень регулюється саме нормами КАС України та Закону України «Про доступ до судових рішень», про що зазначено і в Законі № 2939-VI, і розпорядником такої публічної інформації, як судові рішення є виключно суд або Державна судова адміністрація (щодо рішень, внесених до Єдиного державного реєстру судових рішень), колегія суддів вважає, що позивач звернувся до неналежного розпорядника інформації, який не уповноважений ані її надавати, ані визначати обсяг, в якому інформація може бути надана.

Посилання позивача на невитребування доказів майнового зв`язку з ПАТ КБ «Приватбанк», колегія суддів відхиляє, оскільки згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.9 КАС України).

Враховуючи викладене, колегія суддів зауважує, що позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен був надати всі наявні у нього докази на підтвердження порушення своїх прав, однак, цією можливістю не скористався, а відтак, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надано доказів того, що позивач є клієнтом ПАТ «КБ «Приватбанк».

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 по справі № 440/3005/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій В.Б. Русанова