Справа № 120/2831/19-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2019-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2019 р. Справа № 120/2831/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання Михайловського М.В.,

представника позивача Гребенюка В.О.,

представника відповідача Ланге С.Ю.,

представника третьої особи Аліфанової Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2

до начальника Вінницької митниці ДФС Калашнікова Валентина Валентиновича,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 ,

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

04.09.2019 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , до начальника Вінницької митниці ДФС Калашнікова В.В., в якій позивачка просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не видачі наказу про звільнення заступника начальника відділу боротьби з незаконним переміщенням наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Вінницької митниці ДФС ОСОБА_3 з державної служби на підставі п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону України "Про державну службу", як державного службовця, який займає посаду державної служби категорії "Б" та за яким станом на 01.06.2019 рахувалась заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини (малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в сумі 36259,32 грн, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання;

- стягнути з відповідача на користь малолітнього ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 36259,32 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 23.07.2019 на адресу відповідача позивачка подала заяву разом з розрахунком боргу зі сплати аліментів. Відповідно до цього розрахунку ОСОБА_3 , який працює на посаді начальника відділу боротьби з незаконним переміщенням наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Вінницької митниці ДФС, має заборгованість зі сплати аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_2 в сумі 36259,32 грн. Відтак позивачка просила відповідача вжити заходи, передбачені статтею 84 Закону України "Про державну службу", та звільнити ОСОБА_3 з займаної посади, що відноситься до категорії "Б" державної служби. Окрім того, 29.07.2019 позивачка звернулася до відповідача з заявою, в якій просила повідомити про факт виконання відповідачем вимог ч. 2 ст. 84 Закону України "Про державну службу".

Позивачка зазначає, що листами за №№ 6113/8/02-80-10 та 6115/8/02-80-10 від 30.07.2019 відповідач повідомив, що оскільки в його розпорядженні відсутня офіційна інформація про наявність заборгованості ОСОБА_3 зі сплати аліментів, вжиття заходів, визначених статтею 84 Закону України "Про державну службу", є передчасним.

Позивачка наголошує, що відповідно до п. 6 ч. 1, ч. 2 ст. 84 Закону України "Про державну службу" підставою для припинення державної служби у зв`язку з втратою права на державну службу або його обмеження є наявність у державного службовця, який займає посаду державної служби категорії "А" або "Б", заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. При цьому суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення зазначеного факту.

Відтак, на думку позивачки, відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у не видачі наказу про звільнення ОСОБА_3 з державної служби, як такого, який станом на 01.06.2019 мав заборгованість зі сплати аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_2 в сумі 36259,32 грн.

Також позивачка вказує на те, що внаслідок оспорюваної бездіяльності відповідача її малолітньому синові було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях. Водночас позивачка просить врахувати, що згідно з приписами ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Таким чином, бездіяльність відповідача порушила законні права ОСОБА_3 на отримання аліментів та призвела до його моральних страждань. Розмір заподіяної моральної шкоди позивачка оцінює в сумі 36259,32 грн, що є еквівалентом суми заборгованості зі сплати аліментів на момент звернення позивачки до відповідача.

Ухвалою суду від 09.09.2019 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , як законного представника малолітнього ОСОБА_2 , та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Крім того, на підставі положень ч. 2, 5 ст. 49 КАС України вказаною ухвалою до участі у справі третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено ОСОБА_3

01.10.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву. Однак, як з`ясувалось у підготовчому засіданні, від імені відповідача відзив підписано неуповноваженим представником, враховуючи те, що відповідачем у справі є начальник Вінницької митниці ДФС як посадова особа органу державної влади, а не відповідний митний орган.

Відтак відповідачу роз`яснено необхідність особистої присутності під час розгляду справи або ж можливість участі у справі його представника з дотриманням вимог чинного законодавства, яким врегульовано питання представництва інтересів фізичної особи.

В підготовчому засіданні від 24.10.2019 задоволено клопотання належного представника відповідача, адвоката Ланге С.Ю., та прийнято до розгляду відзив відповідача на позовну заяву. При цьому суд визнав поважними причини не подання такого відзиву у строк, визначений ч. 5 ст. 162 КАС України та ухвалою суду від 09.09.2019. Крім того, на підставі положень ст. 79 КАС України судом вирішено прийняти до розгляду письмові докази, додані до відзиву від 01.10.2019.

У відзиві відповідач зазначає, що 23.07.2019 на адресу Вінницької митниці ДФС надійшла заява ОСОБА_1 , до якої було додано розрахунок заборгованості ОСОБА_3 зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 59298050 за період з 14.08.2018 по 01.06.2019 в сумі 36259,32 грн. У заяві позивачка поставила питання про вжиття заходів, передбачених статтею 84 Закону України "Про державну службу" відносно начальника відділу боротьби з незаконним переміщенням наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Вінницької митниці ДФС ОСОБА_3 , як державного службовця категорії "Б". 29.07.2019 від позивачка надійшла повторна заява аналогічного змісту. Вінницькою митницею ДФС вказані заяви було розглянуто та листом від 30.07.2019 № 6113/8/02-80-10 повідомлено, що 11.06.2019 офіційно до митного органу надійшла постанова державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 06.06.2019 у виконавчому провадженні № 59298050 про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частини всіх заробітків, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому відповідач зауважує, що в постанові не вказувалось про наявність у ОСОБА_3 будь-якої суми заборгованості зі сплати аліментів, зокрема, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. Вказану постанову було прийнято до виконання. Так, в червні 2019 року з заробітної плати ОСОБА_3 на сплату аліментів утримано 3189,29 грн, а в липні 2019 року 2675,24 грн. Відповідні кошти перераховано на рахунок, зазначений у постанові державного виконавця.

Відповідач вважає, що оскільки на час надання відповіді на заяву позивачки у митниці була відсутня офіційна інформація про наявність у ОСОБА_3 заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, відповідач не мав правових підстав для припинення державної служби ОСОБА_4 А. ОСОБА_5 . згідно з вимогами п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону України "Про державну службу". Відтак на звернення позивачки було надано обґрунтовану відповідь з роз`ясненнями про передчасність вжиття заходів, визначених вказаним Законом. Тому, на думку відповідача, позивачка помилково стверджує про наявність факту протиправної бездіяльності керівника митного органу.

Крім того, відповідач заперечує заподіяння позивачці та її дитині будь-якої моральної шкоди і вважає позовні вимоги в цій частині безпідставними та надуманими.

04.10.2019 до суду надійшли пояснення третьої особи ОСОБА_3 , в яких третя особа виступає на стороні відповідача та заперечує заявлені позовні вимоги. Зазначає, що через скарги позивачки та її представника він був змушений звільнитися з посади заступника начальника відділу Вінницької митниці ДФС та перевівся на нижчу посаду старшого державного інспектора відділу митного оформлення "Бронниця" митного поста "Дністер". Третя особа вважає, що своїми діями позивачка порушує інтереси власної дитини, зокрема тому, що розмір аліментів, який визначається від розміру заробітку, тепер буде значно меншим.

Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що з часу прийняття судом у 2015 році рішення про стягнення аліментів він добровільно сплачував аліменти як у грошовій формі, так і шляхом купівлі дитині одягу, взуття та інших необхідних речей. Все відбувалося за погодженням з позивачкою, про що свідчить факт відсутності претензій з її боку за весь минулий період. 11.06.2019 на Вінницьку митницю ДВС надійшов виконавчий лист для примусового стягнення аліментів та постанова про звернення стягнення на заробіток боржника. Відтоді з його заробітної плати щомісяця здійснюються відрахування.

Третя особа вважає, що відповідач діяв правомірно, оскільки від державного виконавця не надходило офіційного підтвердження перевищення розміру заборгованості зі сплати аліментів, що дає підстави для звільнення з державної служби. При цьому третя особа вказує на те, що розмір боргу постійно змінюється, до того ж у розрахунок не увійшли суми, що були витрачені на виплату аліментів в натурі.

Також третя особа заперечує наявність моральної шкоди, а вимоги в цій частині вважає безпідставними.

Ухвалою суду від 24.10.2019 відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 240 КАС України.

Ухвалою суду від 02.12.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Гребенюк В.О., позовні вимоги підтримав та надав пояснення, які за своїм змістом відповідають обґрунтуванням, наведеним у позовній заяві. Вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки у триденний строк з дня надходження заяви позивачки був зобов`язаний видати наказ про припинення державної служби третьої особи. Водночас такою бездіяльністю дитині позивачки заподіяно моральну шкоду, розмір якої відповідає критеріям розумності та справедливості. Просить суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача, адвокат Ланге С.Ю., в судовому засіданні позов заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Наголошує на тому, що позивачка зверталася до митного органу як приватна особа, тоді як офіційного підтвердження про наявність у третьої особи заборгованості зі сплати аліментів не було. Крім того, вжиття заходів, передбачених статтею 84 Закону України "Про державну службу", є можливим лише за умови, якщо сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. Натомість у відповідача не було таких відомостей на час розгляду звернення позивачки. Просить відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи, адвокат Аліфанова Л.І., в судовому засіданні позовні вимоги заперечила та просить суд відмовити у їх задоволенні. Вважає, що своїми діями позивачка лише зашкодила інтересам дитини, оскільки під тиском звернень позивачки та її адвоката Паламарчук А.В. був вимушений перевестися на нижчу посаду. Також представник зазначила, що її довіритель сплачує аліменти в міру своїх можливостей, оскільки має на утриманні сім`ю, зокрема малолітню дитину.

Заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наведені ними доводи та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив таке.

23.07.2019 позивачка ОСОБА_1 звернулася до начальника Вінницької митниці ДФС Калашнікова В.В. з заявою, в якій повідомила, що станом на 01.06.2019 заборгованість ОСОБА_3 , який працює на посаді начальника відділу боротьби з незаконним переміщенням наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Вінницької митниці ДФС, становить 36259,32 грн. Відтак позивачка просила вжити щодо третьої особи заходи, передбачені статтею 84 Закону України "Про державну службу".

До вказаної заяви позивачка додала розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 59298050 за період з 14.08.2018 по 01.06.2019, відповідно до якого сукупний розмір заборгованості ОСОБА_3 зі сплати аліментів станом на 01.06.2019 становить 36259,32 грн.

Крім того, 29.07.2019 позивачка повторно подала заяву на ім`я відповідача, в якій просила повідомити про прийняття керівництвом Вінницької митниці ДФС рішення про звільнення ОСОБА_3 з займаної посади на підставі ч. 2 ст. 84 Закону України "Про державну службу".

За результатами розгляду вказаних заяв, листом Вінницької митниці ДФС від 30.07.2019 № 6113/8/02-80-10 за підписом начальника Калашнікова В.В. позивачку повідомлено про те, що 11.06.2019 до митного органу надійшла постанова державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 06.06.2019 у виконавчому провадженні № 59298050 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Відповідно до цієї постанови з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 підлягають стягненню аліменти на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини всіх заробітків, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 14.08.2015 і до досягнення дитиною повноліття. Постанова прийнята митницею до виконання.

Також у вказаному листі відповідач зазначив, що згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, доданим до заяви від 23.07.2019, розмір заборгованості, встановлений у п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону України "Про державну службу", не визначений. Разом з тим, будь-яких відомостей про наявність у ОСОБА_3 заборгованості зі сплати аліментів, зокрема, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, від органу державної виконавчої служби у митницю не надходило. Як вбачається з пояснень ОСОБА_3 , ним вживаються заходи щодо погашення заборгованості.

Крім того, у листі відповідач зазначив, що на даний час у митниці відсутня офіційна інформація про наявність у ОСОБА_3 тієї заборгованості зі сплати аліментів, про яку йдеться у п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону України "Про державну службу". Тому вжиття заходів, передбачених статтею 84 цього Закону, є передчасним.

Позивачка вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки не звільнив ОСОБА_3 з державної служби за наявності законних підстав для цього, а тому звертається до суду з цим позовом в інтересах свого малолітнього сина.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, а також правовий статус державного службовця визначаються Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII).

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону № 889-VIII суб`єктом призначення в розумінні вимог зазначеного Закону є державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади;

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону № 889-VIII посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

До категорії "Б" посад державної служби належать посади:

керівників та заступників керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення;

керівників державної служби у державних органах, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення;

керівників та заступників керівників структурних підрозділів державних органів незалежно від рівня юрисдикції таких державних органів.

На час виникнення спірних правовідносин третя особа ОСОБА_3 займав посаду начальника відділу боротьби з незаконним переміщенням наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Вінницької митниці ДФС.

Вказана посада належала до категорії "Б" посад державної служби, а суб`єктом призначення на таку посаду був відповідач у справі начальник Вінницької митниці ДФС Калашніков В.В. Ці обставини визнаються учасниками справи, а отже є безспірними.

Питання щодо припинення державної служби регламентуються розділом IX Закону № 889-VIII.

Так, в силу положень статті 83 цього Закону державна служба припиняється, зокрема, у разі втрати права на державну службу або його обмеження (п. 1 ч. 1 ст. 83).

Водночас підстави для припинення державної служби у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням визначаються статтею 84 Закону № 889-VIII.

Спір між сторонами виник з приводу застосування положень п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону № 889-VIII, згідно з яким підставою для припинення державної служби є наявність у державного службовця, який займає посаду державної служби категорії "А" або "Б", заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Суд відразу наголошує, що вказаний пункт виключено з частини першої статті 84 Закону № 889-VIII на підставі Закону № 117-IX від 19.09.2019, який набрав чинності 25.09.2019.

Отже, на сьогодні такої підстави для припинення державної служби закон не передбачає. Але така підстава існувала як на час звернення позивачки до відповідача 23.07.2019, так і станом на дату подання позову 04.09.2019. Крім того, саме незастосуванням цієї підстави для звільнення третьої особи з посади обґрунтовуються позовні вимоги щодо протиправної бездіяльності відповідача.

Відтак, надаючи оцінку доводам позивачки в цій частині, суд зазначає, що змістовний аналіз наведеної вище правової норми вказує на те, що підставою для припинення державної служби відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону № 889-VIII можуть бути дві обов`язкові умови:

1) наявність у державного службовця, який займає посаду державної служби категорії "А" або "Б", заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини;

2) сукупний розмір такої заборгованості перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Таким чином, суд наголошує, що сам по собі факт існування у державного службовця відповідної категорії боргу зі сплати аліментів ще не свідчить про наявність підстав для припинення державної служби. Визначальним є те, що цей борг повинен перевищувати вищезазначений розмір.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 Закону № 889-VIII у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, у випадках, зазначених у пунктах 1-4, 6 частини першої цієї статті, суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом, а у випадку, зазначеному у пункті 5 частини першої цієї статті, у порядку, визначеному статтею 32 цього Закону.

З цього суд робить висновок, що обов`язок суб`єкта призначення у триденний строк прийняти рішення про припинення державної служби державного службовця категорії "А" та "Б" з підстав, передбачених у п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону № 889-VIII, виникає тільки у випадку настання або встановлення факту наявності у такого службовця заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір такої заборгованості перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

При цьому суд зазначає, що вказаний обов`язок виникає з дня настання або встановлення відповідного факту. Отже, у суб`єкта призначення мають бути належні та достовірні документи, якими повністю підтверджується такий факт. Адже цьому обов`язку кореспондує конституційна гарантія захисту від незаконного звільнення (ст. 43 Конституція України) та законні права державного службовця (ст. 7 Закону № 889-VIII). Відтак суб`єкт призначення повинен діяти виважено, дотримуючись балансу інтересів та уникаючи прийняття передчасних і незаконних рішень.

Судом встановлено, що до своєї заяви від 23.07.2019 позивачка додала розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, який, на її думку, давав відповідачу підстави для припинення державної служби Паламарчука А.В.

Однак суд з такими доводами погодитись не може.

Так, зі змісту цього розрахунку видно, що його надано державним виконавцем у виконавчому провадженні № 59298050 з виконання виконавчого листа № 127/19216/15-ц, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/3 частини доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Насамперед суд зауважує, що у вказаному розрахунку відсутнє посилання на те, що сукупний розмір заборгованості третьої особи зі сплати аліментів перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Зокрема, в розрахунку зазначено, що сукупний розмір заборгованості ОСОБА_3 станом на 01.06.2019 становить 36259,32 грн. Проте суд наголошує, що умовою для припинення державної служби є не сам факт наявності у державного службовця боргу зі сплати аліментів, а саме те, що ця заборгованість перевищує вказаний вище розмір.

Натомість з поданого відповідачу розрахунку неможливо однозначно встановити, що борг третьої особи дійсно перевищує сукупний розмір платежів зі сплати аліментів на дитину за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. При цьому необхідно врахувати, що виконавче провадження відкрите ще у 2015 році і, як видно з розрахунку, до нього включено нарахування аліментів за весь минулий період наростаючим підсумком.

Крім того, розрахунок наданий державним виконавцем за період з 14.08.2018 по 01.06.2019. Однак зміст розрахунку свідчить про те, що обчислення заборгованості насправді здійснено за період з 14.08.2015 по 01.06.2019, тобто майже за 4 роки.

До того ж суд звертає увагу на те, що розрахунок датований 23.07.2019 (вих. № 65755), тоді як розмір боргу надано станом на 01.06.2019. Водночас це також ставить під сумнів достовірність розрахунку, оскільки, як видно з матеріалів справи, у червні-липні 2019 року вже відбувалися відрахування із заробітку ОСОБА_3 на сплату аліментів. Разом з тим, відповідні суми у розрахунок не включені.

Враховуючи наведене суд доходить висновку, що розрахунок, наданий позивачкою разом з заявою від 23.07.2019, не може визнаватися достовірним документом на підтвердження факту наявності у третьої особи заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Відповідач також заперечує належність розрахунку та вказує на те, що на час розгляду звернення позивачки до Вінницької митниці ДФС не надходили офіційні листи органу ДВС щодо наявності у ОСОБА_3 вищезазначеного розміру заборгованості зі сплати аліментів.

В цьому контексті суд враховує положення Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).

Так, статтею 72 цього Закону визначено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України (ч. 1).

За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (ч. 2).

Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України (ч. 3).

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця (ч. 4).

Відповідно до ч. 9 ст. 72 Закону № 1404-VIII за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Згідно з ч. 11, 14 Закону № 1404-VIII за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, виконавець роз`яснює стягувачу право на звернення до органів досудового розслідування із заявою (повідомленням) про вчинене кримінальне правопорушення боржником, що полягає в ухиленні від сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

Також частиною четвертою статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що за виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, державний виконавець нараховує виконавчий збір із заборгованості зі сплати аліментів.

Системний аналіз наведених вище норм права дає суду підстави для висновку про те, що саме державний виконавець є тією посадовою особою органу державної влади, яка уповноважена визначати (встановлювати) розмір заборгованості зі сплати аліментів, який перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Відтак суд погоджується з доводами відповідача в тій частині, що:

по-перше, відповідач не вправі самостійно визначати розмір вказаної заборгованості, в тому числі шляхом тлумачення наданого позивачкою розрахунку;

по-друге, митний орган не міг приймати рішення про припинення державної служби третьої особи, не отримавши офіційного підтвердження від державного виконавця про наявність у третьої особи заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Крім того, суд зазначає, що згідно з ч. 4 ст. 72 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи-підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Як з`ясовано судом, саме такий розрахунок отримала позивачка від органу ДВС 23.07.2019, який того ж дня подала відповідачу разом з заявою про вжиття щодо ОСОБА_3 заходів з припинення державної служби.

Втім, суд зауважує, що в розумінні положень статті 72 Закону № 1404-VIII такий розрахунок містить лише інформацію про загальний розмір заборгованості боржника у виконавчому провадженні.

Натомість висновок про те, що заборгованість зі сплати аліментів перевищує суму відповідних платежів за три, чотири, дванадцять місяців і, відповідно, тягне за собою негативні для боржника правові наслідки, має бути чітким та повинен відображатися у рішеннях державного виконавця та його офіційному листуванні, зокрема з підприємствами, установами та організаціями, в яких боржник працює.

Вказаний висновок підтверджується матеріалами справи, з яких видно, що державний виконавець надсилав Вінницькій митниці ДФС для відома та виконання: 1) постанову від 06.06.2019 про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_3 , 2) вимогу від 12.08.2019, в якій повідомляв про суму заборгованості боржника станом на 01.08.2019 та зобов`язував проводити відрахування з його заробітної плати в розмірі 50%, 3) лист від 19.09.2019 № 95357, в якому повідомив про те, що станом на 19.09.2019 ОСОБА_3 має заборгованість зі сплати аліментів в сумі 63539,32 грн, що перевищує суму періодичних платежів за 12 місяців.

Водночас останній надійшов на адресу Вінницької митниці ДФС 01.10.2019 (вх. 1602/7/02-80/12). Тобто, фактично лише 01.10.2019 орган ДВС офіційно інформував відповідача про наявність того розміру заборгованості, який міг давати підстави для припинення державної служби третьої особи згідно з п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону № 1404-VIII. Однак станом на той час відповідна правова норма була виключена на підставі Закону № 117-IX від 19.09.2019, а ОСОБА_3 зі своєї ініціативи перевівся на нижчу посаду.

Підсумовуючи, суд доходить висновку, що у спірній ситуації відповідач діяв правомірно, об`єктивно та розсудливо. Також під час розгляду справи судом не встановлено факту незаконної бездіяльності відповідача, яку оспорює позивачка. Відтак у задоволенні позову в цій частині позовних вимог належить відмовити.

Водночас суд не вдається до оцінки тих доказів, які не пов`язані з предметом доказування (є неналежними доказами) та наголошує, що відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданною відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог.

Предмет спору у цій справі стосується протиправної, на думку позивачки, бездіяльності відповідача, яка полягає у невиданні наказу про звільнення третьої особи з державної служби на підставі п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону України "Про державну службу", за заявами позивачки від 23 та 29 липня 2019 року. Відтак інші події, що мали місце після розгляду цих звернень, зокрема, відкриття кримінального провадження за фактом злісного ухилення від сплати аліментів, перерахунок та збільшення розміру заборгованості зі сплати аліментів, ініціювання позивачкою цивільних спорів щодо стягнення пені за несплату аліментів тощо, на переконання суду, виходять за межі предмета доказування та не мають значення для розгляду цієї адміністративної справи.

Позивачкою такою заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь малолітнього ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 36259,32 грн, заподіяної внаслідок бездіяльності відповідача.

Вирішуючи таку вимогу, суд зазначає, що згідно з ч. 1, 5 ст. 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.

Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до п. 23 ст. 4 КАС України похідна позовна вимога це вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Таким чином, в адміністративному процесі вимоги про відшкодування моральної шкоди можуть бути лише похідними від вимог вирішити публічно-правовий спір. Тобто, задоволення адміністративним судом позовних вимог про стягнення моральної шкоди можливе лише у разі визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та встановлення факту заподіяння такими рішеннями, діями чи бездіяльністю моральної шкоди позивачу.

Відтак, враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача, не підлягають задоволенню також похідні від неї вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Крім того, суд враховує, що право фізичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу. Зокрема, стаття 56 Конституції України встановлює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3).

Згідно з п. 4, 5 вищезазначеної Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Натомість у позовній заяві позивачка не навела належних обґрунтувань щодо факту заподіяння її малолітній дитині моральних або фізичних страждань внаслідок будь-яких неправомірних дій чи бездіяльності відповідача, не зазначила, а також не підтвердила наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними діями чи бездіяльністю відповідача.

Доводи позивачки у цій частині позовних вимог мають загальний характер і фактично лише обмежуються посиланням на заподіяння дитині позивачки моральної шкоди.

До того ж згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, обов`язок доказування факту заподіння такої шкоди несе саме позивач.

Водночас під час розгляду справи суду не надано жодних доказів на підтвердження моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між такою шкодою і протиправним діяннями відповідача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи наведене суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

При вирішення справи суд також зважає на неналежність обраного позивачкою способу захисту прав особи у сфері публічно-правових відносин.

Так, згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Наведене узгоджується з повноваженнями суду при вирішенні справи. Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, в силу приписів закону, у разі допущення суб`єктом владних повноважень протиправної бездіяльності, внаслідок якої порушуються права, свободи та інтереси фізичної особи, належним способом захисту відповідних прав та інтересів в адміністративному суді є визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання його вчинити певні дії, спрямовані на відновлення або захист порушених прав, свобод та інтересів особи.

Натомість позивачка просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не видання наказу про припинення державної служби третьої особи на підставі п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону України "Про державну службу", але не заявляє жодних вимог зобов`язального характеру. При цьому суд зауважує, що на дату звернення позивачки до суду з цим позовом (04.09.2019) зазначена норма закону була чинною (втратила чинність 25.09.2019), а третя особа займала посаду державної служби категорії "Б" (переведена на нижчу посаду наказом № 359-о від 06.09.2019). Відтак не існувало жодних перешкод для обрання належного способу захисту тих прав та інтересів, які позивачка вважала порушеними у зв`язку з бездіяльністю відповідача щодо неприйняття рішення про звільнення третьої особи з посади.

Таким чином, встановлені судом обставини справи та заявлені позовні вимоги свідчать про те, що при зверненні до суду з цим позовом позивачка не переслідувала мету реального судового захисту своїх прав та інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Окрім того, позивачка звернулася до адміністративного суду з позовом як законний представник малолітнього ОСОБА_2 , посилаючись на те, що оспорюваною бездіяльністю відповідача порушено права та інтереси дитини.

Разом з тим, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах права та інтереси дитини безпосередньо не зачіпаються. Так, згідно з судовим рішенням аліменти стягуються на користь позивачки. Крім того, саме позивачка є стягувачем у відповідному примусовому провадженні. Також позивачка від свого імені зверталась до відповідача з заявою про звільнення третьої особи з державної служби і саме у зв`язку з цим виник спір між сторонами. Відтак за результатами розгляду цієї справи суд встановив, що права та інтереси малолітнього ОСОБА_3 , за захистом яких подано позов, в принципі не могли бути порушені у спірних публічно-правових відносинах.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані стороною позивача, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову.

З урахуванням положень статті 139 КАС України позивачка не має права на відшкодування понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивачка: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) в інтересах малолітнього ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) відповідач: начальник Вінницької митниці ДФС Калашніков Валентин Валентинович (службова адреса: вул. Лебединського, 17, м. Вінниця, 21034);

3) третя особа: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Повне судове рішення складено 20.12.2019.

Суддя Сало Павло Ігорович