Справа № 200/12325/19-а
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2019-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2019 р. Справа№200/12325/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кочанова П.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення №269 від 23.04.2019 року Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, яким відмовлено в перерахунку пенсії по стажу ОСОБА_1 ,

- зобов`язати Торецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області провести перерахунок пенсії по стажу ОСОБА_1 з 01.06.2012 року по 13.03.2014 року за заявою від 19.04.2019 року.

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що з 24.10.2007 року він є пенсіонером за віком відповідно до ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Після призначення пенсії він продовжував працювати на підприємстві вугільної промисловості на роботах з особливо шкідливими умовами праці за Списком №1. Безперервно з 05.09.1998 року по 13.03.2014 року працював тільки гірником на одному і тому же підприємстві - «Шахта «Зоря» ДП «Сніжнеантроцит». Як пенсіонеру, який продовжує працювати, неодноразово здійснювали перерахунок пенсії за стажем, востаннє - 01.06.2012 року. Звільнився він за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію 13.03.2014 року. 19.04.2019 року він звернувся до відповідача з відповідною заявою та необхідними документами про перерахунок пенсії по стажу за період праці гірником на ВП «Шахта «Зоря» ДП «Сніжнеантрацит» з 01.06.2012 по 13.03.2014 включно. Рішенням відповідача № 269 від 23.04.2019 р. у перерахунку пенсії згідно ст.8 ЗУ «Про підвищення престижності шахтарської праці» було відмовлено.

Позивач вважає рішення відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 200/12325/19-а в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

У строк, встановлений судом, відповідачем надано відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог позивача. В обгрунтування заперечень зазначив про те, що з 01.06.2014 року позивача взято на облік до УПФУ в м. Дзержинську Донецької області як внутрішньо перемішену особу на підставі заяви від 20.10.2014 року. На момент взяття на облік стаж позивача зараховано по 31.05.2012 рік та складає 39 років 10 міс. 24 дні в тому числі за Списком №1 - 13 років 02 місяці 18 днів. 12.01.2015 року ОСОБА_1 звернувся до управління із заявою про перерахунок пенсії по стажу № 128 та надав копію трудової книжки. Розпорядженням № 180163 від 11.02.2015 року управлінням здійснено перерахунок пенсії по стажу з 01.01.2015 року, а саме період роботи з 01.06.2012 року по 13.03.2014 рік на «Шахта» Зоря» ДП «Сніжнеантрацит» зараховано до страхового стажу. Після перерахунку стаж позивача зараховано по 31.03.2014 рік (включно) та складає 41 рік 08 міс. 24 дні в тому числі за Списком №1 - 13 років 02 місяці 18 днів. 19.04.2019 року ОСОБА_1 звернувся до управління із заявою № 827 про перерахунок пенсії згідно Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці». Рішенням № 269 від 23.04.2019 року Торецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області відмовило ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку пенсії у зв`язку з відсутністю необхідної кількості пільгового стажу за Списком №1, що дає право на перерахунок пенсії згідно Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці». Не враховано до пільгового стажу за Списком №1 період роботи з 01.06.2012 року по 13.03.2014 рік на «Шахта» Зоря» ДП «Сніжнеантрацит» у зв`язку з відсутністю довідок про підтвердження пільгового характеру робіт, копій витягів з наказів про проведення атестацій робочих місць на підприємстві, та відомостей у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо проведення атестації робочих місць.

На підставі зазначеного, просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з нормами статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) є громадянином України (паспорт серії НОМЕР_2 виданий Сніжнянським МВ УМВС України в Донецькій області 13 грудня 2000 року), внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 12 жовтня 2017 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, відповідно до статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатний здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки.

Торецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області () - орган виконавчої влади, який в даних правовідносинах здійснює повноваження, покладені Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №384/2011 (далі за текстом - Положення №384/2011) та відповідно до статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатне здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Торецькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області як внутрішньо переміщена особа на підставі особистої заяви від 20.10.2014 року та отримує пенсію за віком.

Згідно розпорядження відповідача від 03.12.2014 року №6678, страховий стаж позивача складає 39 років 10 місяців 24 дні, в тому числі за списком №1 13 років 02 місяці 18 днів зарахований по 31.05.2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи 12.01.2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою № 128 про перерахунок пенсії по стажу. Розпорядженням управління від 11.02.2015 року №180163, позивачу зараховано до страхового стажу період з 01.06.2012 року по 13.03.2014 року. Після перерахунку стаж позивача зараховано по 31.03.2014 року та складає 41 рік 08 місяців 24 дні, в тому числі за списком №1 13 років 02 місяці 18 днів.

19.04.2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою про перерахунок пенсії по стажу за списком №1 відповідно Закону України «Про престижність шахтарської праці».

Рішенням Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 23 квітня 2019 року № 269, відмовлено ОСОБА_1 у перерахунку пенсії згідно ст.8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці». Своє рішення відповідач обґрунтовував відсутністю довідок, підтверджуючих пільговий характер праці, а також атестації робочих місць по ДП «Сніжнеантрацит», у зв`язку з чим підстави для зарахування періоду роботи з 01.06.2012 року по 13.03.2014 року у Відокремленому підрозділі «Шахта «Заря» ДП «Сніжнеантрацит» до пільгового стажу, для підвищення розміру пенсії згідно Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» відсутні. Окрім того, у своєму рішенні, відповідач зазначив про те, що відповідно до інформації з підсистеми «Відомості з реєстру страхувальників» Державне підприємство « Сніжнеантрацит» зареєстроване та знаходиться на території, що не контролюється українською владою.

Не погодившись з рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем, як фізичною особою та суб`єктом владних повноважень, виник публічно-правовий спір у сфері соціального захисту з приводу правомірності відмови у перерахунку пенсії.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058), Законом України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788), Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління ПФУ від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), Порядком застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зареєстровано в Міністерстві юстиції 1 грудня 2005 р. за № 1451/11731 (далі - Порядок № 383), Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.92 № 442 (далі - Порядок проведення атестації робочих місць).

Закон № 1058 визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Статтею 8 Закону № 1058 закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Статтею 44 Закону № 1058 встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Закон № 1058 доповнено розділом XIV-1 "Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян" Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій"

Згідно з частиною 1 статті 114 Закону № 1058 право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058 визначено, що працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Спірним питанням у даній справі є наявність чи відсутність підстав для зарахування до пільгового стажу періоду роботи позивача з 01.06.2012 року по 13.03.2014 року на Відокремленому підрозділі «Шахта «Заря» ДП «Сніжнеантрацит».

З копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається наступне:

- запис № 16, 05.03.1997 року позивач прийнятий електрослюсарем черговим з ремонту обладнання 5 розряду (наказ 58 к від 11.03.1997 року) на Відокремлений підрозділ ш.«Зоря» ДП «Сніжнеантрацит»;

- запис №17, 20.07.1998 року переведений учнем гірника підземного (наказ 268к від 31.07.1998 року);

- запис №18, з 27.07.1998 року по 04.09.1998 року навчався за професією гірника підземного на курсах (свідоцтво 175 від 04.09.1998 року);

- запис №19, 05.09.1998 року переведений гірником підземним 3 розряду (наказ 314 від 09.09.1998 року);

- запис №20, 08.10.2008 року Відокремлений підрозділ ш.«Зоря» ДП «Сніжнеантрацит» змінило статут в технічну одиницю ш.«Зоря» ДП «Сніжнеантрацит» (наказ159 від 08.10.2008 року),

- запис №21, 13.03.2014 року звільнений за ст.38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію за віком з виплатою одноразової допомоги у розмірі 3-х місячного середнього заробітку.

Відповідними записами у трудовій книжці позивача, в тому числі щодо атестації робочих місць підтверджено зайнятість на посаді, яка надає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. "а" ч. 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у спірний період, а тому посилання відповідача, як на підставу для не врахування до пільгового стажу спірного періоду роботи позивача є необґрунтованим та безпідставним.

Згідно із пунктом 3 Порядку № 383 при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92 (приклади у додатках 1, 2).

Згідно з пунктом 4 Порядку проведення атестації робочих місць, атестація робочих місць за умовами праці (далі - атестація) проводиться в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного разу на 5 років.

Зазначена постанова набула чинності з 21.08.92. Це означає, що при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах для зарахування до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, певного 5-річного періоду роботи зі шкідливими і важкими умовами праці після 21.08.92, відповідне право впродовж цього періоду повинне бути підтверджене за результатами атестації (пункт 4.1 Порядку № 383).

Відповідно до пункту 4.3 Порядку № 383 у разі підтвердження цього права за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.97 (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць, до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи із шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Пунктом 10 Порядку № 383 визначено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637.

Таким чином, довідка уточнюючого характеру може бути основним доказом підтвердження пільгового стажу в період роботи на відповідних посадах або за професіями лише в тих випадках, коли відсутня трудова книжка або відсутні відповідні записи у трудовій книжці та в тих випадках, коли такий пільговий стаж виник до 21 серпня 1992 року. Після 21 серпня 1992 року основними документами, які підтверджують пільговий стаж в період роботи на відповідних посадах або за професіями, які включені до Списків, є трудова книжка та документи, що підтверджують проведення атестації робочих місць за умовами праці. При цьому, значення трудової книжки та результатів атестації як основних документів, що підтверджують пільговий стаж роботи, встановлено Законом №1788 (статті 13, 62), і будь-які підзаконні нормативно-правові акти, які суперечать цьому положенню, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

З системного аналізу зазначених норм можна дійти висновку, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Враховуючи вищенаведене, посилання відповідача на те, що для підтвердження пільгового стажу позивач повинен був надати уточнюючі довідки підприємства, є також необґрунтованими та безпідставними.

З огляду на викладене, посилання відповідача на те, що період роботи позивача з 01.06.2012 року по 13.03.2014 року неможливо зарахувати у зв`язку з відсутністю інформації про проведення атестації робочого місця є необґрунтованими.

Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постановах від 12 лютого 2019 року у справі №337/1297/17 (2-а/337/118/2017) та від 21 березня 2019 року у справі №227/4564/16-а.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем на підтвердження зайнятості на згаданих вище роботах надано до суду довідку від 12.04.2019 року №01-19-27/977 про підтвердження фактичного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, виданої відокремленим підрозділом Шахта «Заря» Державного підприємства «Торезантрацит», з якої вбачається, що ОСОБА_1 працював повний робочий день на Технічній одиниці «Шахта «Заря» Державного підприємства «Сніжнеантрацит» за період з 05.09.1998 року по 13.03.2014 року гірником підземним дільниці по видобутку вугілля з повним робочим днем в шахті, що передбачено сп.1 розділ.1 підрозділ 10.10.100а,11а, постанови КМУ від 16.01.2003 року №36.

Також, у довідці зазначено про те, що Аттестація робочих місць за сп.1: Наказ від 26.01.1995 №9- Наказ від 11.02.2000 року №179, Наказ від 14.02.2005 року №84 Наказ від 12.01.2010 року №11к.

Окрім того, позивачем до матеріалів справи надані виписки з Наказів по шахті «Заря» про затвердження списку №1 виробничих робіт, професій та посад на підземних роботах, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення, а саме: від 26.01.1995 року №9, від 14.02.2005 року №84, від 12.01.2010 року №11/к, від 11.02.2000 року №179.

Також, в матеріалах справи наявна історична довідка реорганізації відокремленого підрозділу «Шахта «Заря» ДП «Сніжнеантрацит».

Щодо вищевказаних довідок, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1-3 статті 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Водночас, у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практика Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

Тому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто, в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28 серпня 2018 року у справі № 175/4336/16-а, від 25 вересня 2018 року у справі №242/65/17.

При цьому, факт непереміщення ДП «Сніжнеантрацит» на територію, підконтрольну українській владі, не може бути підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення.

За таких обставин суд дійшов висновку про можливість прийняття до уваги інформації викладеної в уточнюючих довідках про пільговий характер роботи.

Однак, зазначені висновки суду жодним чином не легалізують саму установу, що видала таку довідку.

При цьому, суд звертає увагу, що вищезазначені довідки містять необхідну інформацію для обчислення пільгового стажу, а саме вказівку на кількості днів відпусток без збереження заробітної плати, тощо.

Суд зазначає, у вищевказаних довідках зазначено наступні відомості: анкетні дані особи на ім`я якої видано довідку, найменування підприємства де особа працювала повний робочий день під землею, професію (посаду), вид робіт, яку виконувала особа, період виконання робіт та додаткові відомості (про перебування особи в безоплатній відпустці), які необхідно враховувати при перерахунку пенсії.

Тобто, вказані довідки повинні бути враховані відповідачем при визначенні пільгового стажу позивача.

Судом встановлено, що позивачем виконані вимоги чинного законодавства у повному обсязі, а відповідач безпідставно, без обґрунтування своєї позиції відмовляє зарахувати позивачу спірний період роботи до пільгового стажу, що дає право на перерахунок пенсії на пільгових умовах.

Між тим, суд зазначає, що в заяві позивача про перерахунок пенсії від 19.04.2019 року, яка зареєстрована за № 827, зазначено перелік документів, наданих для перерахунку пенсії. Разом з цим відповідачем не вказано переліку документів, яких недостатньо для здійснення перерахунку пенсії.

Вказане свідчить про те, що відповідачем надано оцінку документам позивача та зроблено висновок про їх достатність для перерахунку пенсії у відповідності до записів у трудовій книжці.

Суд зазначає, що п.п. 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління встановлено, що управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

В матеріалах справи відсутні відомості, що відповідач пропонував позивачу при вирішенні питання про перерахунок пенсії надати довідки про підтвердження наявного трудового стажу з метою уточнення його характеру та тривалості.

Окрім того, суд зазначає про те, що наявними у матеріалах справи індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 підтверджується факт сплати страхових внесків за позивача підприємством страхувальником ДП «Сніжнеантрацит» () у період з 01.06.2012 року по 13.03.2014 року включно.

Також, відповідно до Постанов Правління ПФУ № 26-1 від 05 листопада 2009 року «Про Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування органам ПФУ», № 25-2 від 03 грудня 2013 року «Про визнання такою, що втратила чинність, Постанови Правління ПФУ від 08 жовтня 2010 року № 22-2», якими затверджувалися «Довідники кодів підстав для обліку стажу окремим категоріям осіб відповідно до законодавства», встановлено код підстав для обліку спецстажу за № ЗП3013А1 - працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць; чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; № ЗП3014А2 - працівники провідних професій: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, які безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 20 років.

В матеріалах справи містяться індивідуальні відомості про застраховану особу, позивача, за формою ОК-5, в яких зазначено, що страхові внески за позивача вносилися за професією за кодом ЗП3013А1, що в свою чергу відповідає наведеним положенням пенсійного законодавства.

В контексті викладеного, суд зазначає, що відмовляючи позивачу у перерахунку пенсії, відповідач діяв необґрунтовано, без дотримання принципу пропорційності та без надання обґрунтувань документам, наданим позивачем при перерахунку пенсії, отже, формально.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно положень статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначив ЄСПЛ у справі. Latvia (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак, якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачів вимогам.

У справі Будченко проти України (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також зазначив, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. Більше того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідач не надав жодного доказу на підтвердження того, що він при прийнятті рішення про відмову в перерахунку позивачу пенсії діяв обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно, тобто с забезпеченням усіх прав особи. Рішення не є пропорційним, з огляду на те що воно порушує баланс між несприятливими наслідками для реалізації конституційного права позивача на соціальний захист (ст.46 Конституції України) і цілями на які, врешті, спрямоване це рішення.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Україною Законом N8475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб і юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було і вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Chahal v. the United Kingdom, заява 22414/93, рішення від 15 листопада 1996 року Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст І зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)),

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім і необхідним (ефективним): визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 23.04.2019 року № 269 про відмову в перерахунку пенсії по стажу позивачу та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 19.04.2019 року №827 про перерахунок пенсії по стажу, відповідно до Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», зарахувавши до пільгового стажу період роботи з 01.06.2012 року по 13.03.2014 року на Відокремленому підрозділі «Шахта «Заря» ДП «Сніжнеантрацит».

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. квитанцією від 17.07.2019 року за подання до суду адміністративного позову до Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, судовий збір у розмірі 768,40грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 23.04.2019 року № 269 про відмову в перерахунку пенсії по стажу ОСОБА_1 .

Зобов`язати Торецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (, юридична адреса: 85200, Донецька область, м.Торецьк, вул.Дружби, 22) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне мешкання ВПО: АДРЕСА_2 ) від 19.04.2019 року №827 про перерахунок пенсії по стажу, відповідно до Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», зарахувавши до пільгового стажу період роботи з 01.06.2012 року по 13.03.2014 року на Відокремленому підрозділі «Шахта «Заря» ДП «Сніжнеантрацит».

Стягнути з Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, юридична адреса: 85200, Донецька область, м.Торецьк, вул.Дружби, 22) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне мешкання ВПО: АДРЕСА_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження 21 грудня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя П.В. Кочанова