Справа № 640/4563/19
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4563/19 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Єгорової Н.М., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позов про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05 грудня 2018 року №, №, №, №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що авансові платежі за зовнішньоекономічними контрактами, які зазначені в акті від 15 листопада 2018 року №3484/28-10-14-02/24584661 були проведені Європейським банком реконструкції та розвитку на рахунки нерезидентів - контрагентів позивача, отже такі платежі не відносяться до платежів, за якими здійснюється контроль. Апелянт зазначив, що Європейський банк реконструкції та розвитку не здійснює свою діяльність відповідно до законодавства України. У зв`язку з наведеним апелянт вважає необґрунтованим встановлене податковим органом порушення строку поставки товарів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» з питань дотримання вимог валютного законодавства при здійсненні зовнішньоекономічних операцій за контрактами (договорами) №15202-118-GOODS-1 від 25 грудня 2015 року, №33201-106- GOODS-1 від 16 січня 2016 року, №16203-110- GOODS-1 від 27 січня 2016 року, а також дотримання умов індивідуальних ліцензій на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України №120 від 31 серпня 2016 року та №76 від 19 липня 2017 року за період діяльності з 25 грудня 2015 року по 19 жовтня 2018 року.

Результати перевірки оформлені Актом від 15 листопада 2018 року №3484/28-10-14-02/24584661.

Згідно висновків акта, перевіркою встановлено порушення позивачем вимог:

-статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР - несвоєчасна поставка імпортного товару: Контракт №15202-118-00008-1 від 25 грудня 2015 року із нерезидентом «ОТ Еnегgу Services a.s.» (Чехія): порушено строк поставки товару на суму 1 710 596,33 євро на 6 днів; порушено строк поставки товару на суму 1 421 968,29 євро на 105 днів; порушено строк поставки товару на суму 1 145 391,86 євро на 27 днів; порушено строк поставки товару на суму 407 222,25 євро на 9 днів; Контракт №33201-106-00008-1 від 16 січня 2016 року із нерезидентом INETEC - Institut za nuklearnu tehnologiju d.o.o. (Хорватія) порушено строк поставки товару на суму 1 195 240,97 євро на 77 днів; Контракт №16203-110-00008-1 від 27 січня 2016 року із нерезидентом РРА Тгасіе, spol. S.r.o. (Словаччина) порушено строк поставки товару на суму 676 022,50 євро на 17 днів;

-пункту 6.1. глави 6 Постанови Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №485 «Про затвердження Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на розміщення резидентами (юридичними та фізичними особами) валютних цінностей на рахунках за межами України», а саме несвоєчасне подання на паперових носіях розшифровки за всіма проведеними операціями та копії банківських виписок до Департаменту фінансового моніторингу за грудень 2017 року, по операціям, що здійснювались згідно Індивідуальної ліцензії на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України від 19 липня 2017 року №76;

- підпункту «д» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» - розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку, а саме перевищення ліміту залишку коштів на поточному рахунку НОМЕР_1 в євро, відкритого в «КВС Ваnк Теrvuren» (Королівство Бельгія), що не передбачено умовами Індивідуальної ліцензії на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України від 31 серпня 2016 року №120.

- пункту 1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

На підставі висновків акта перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення - рішення від 05 грудня 2018 року:

-№, яким до позивача застосовано штрафні санкції у вигляді пені за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності в сумі 25691837,13 грн.;

-№, яким до позивача застосовано штрафні санкції за порушення валютного законодавства в сумі 1020,00 грн.;

- №, яким до позивача застосовано штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства України в сумі 282 99,01 грн.;

- №, яким до позивача застосовано штрафні санкції в сумі 17000,00 грн.

Позивач, не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідача, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку обґрунтованості висновків податкового органу та правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР (тут та надалі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади з питань економічної політики. При застосуванні розрахунків щодо імпортних операцій резидентів у формі документарного акредитиву строк, передбачений частиною першою цієї статті, діє з моменту здійснення уповноваженим банком платежу на користь нерезидента.

Пунктом 1 Постанови Правління Національного Банку України №342 від 07 червня 2016 року передбачено, що розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені в статтях 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», здійснюються у строк, що не перевищує 120 календарних днів.

Аналогічні строки щодо термінів розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарами були встановлені постановами Правління Національного банку України №140 від 21 грудня 2017 року та №386 від 14 вересня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 185/94 порушення резидентами строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка від суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості.

Аналіз змісту наведених вище норм Закону № 189/94 свідчить про те, що необхідною умовою застосування строків розрахунків в іноземній валюті за зовнішньоекономічними контрактами та нарахування пені за порушення таких строків є фактична наявність зобов`язання нерезидента з оплати придбаних товарів, робіт, послуг чи поставки товарів на користь резидента, тобто кошти чи товар (роботи, послуги) повинні надійти на територію України.

З матеріалів справи вбачається, що в період, який перевірявся, в рамках гарантійної угоди, підписаної між Україною та Європейським банком реконструкції та розвитку 25 березня 2013 року та ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Гарантійної угоди (Україна: Комплексна (Зведена) програма підвищення рівня безпеки енергоблоків атомних електростанцій) між Україною та Європейським банком реконструкції та розвитку» позивачу відкрито кредитну лінію на суму 300 млн євро для фінансування заходів у рамках КзПП.

В рамках виконання КзПП позивачем укладено наступні зовнішньоекономічні контракти: №15202-118-00008-1 від 25 грудня 2015 року із нерезидентом «ОТ Еnегgу Services a.s.» (Чехія), №33201-106-00008-1 від 16 січня 2016 року із нерезидентом INETEC - Institut za nuklearnu tehnologiju d.o.o. (Хорватія), №16203-110-00008-1 від 27 січня 2016 року із нерезидентом РРА Тгасіе, spol. S.r.o. (Словаччина).

Склад валютного правопорушення контролюючий орган доводив висновком про несвоєчасну поставку імпортного товару за вищевказаними імпортними контрактами, поза межами строків, встановлених статтею 2 Закону № 185/94-ВР.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» момент здійснення експорту (імпорту) - момент перетину товаром митного кордону України або переходу права власності на зазначений товар, що експортується чи імпортується, від продавця до покупця. Тобто, ця стаття містить посилання лише на первинний момент переміщення товару через митний кордон України - фізичний перетин товаром митного кордону.

При цьому момент перетину товаром митного кордону України не ставиться у залежність від необхідності проходження всіх процедур митного оформлення даного товару, завершення яких дає право для подальшого їх використання власником на вільний розсуд, а відповідно до статті 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» визначальним є початковий момент перебування товару під митним контролем - момент фізичного перетину товаром митного кордону держави.

В данному випадку в акті перевірки зазначено та позивачем не заперечується, що по контракту №15202-118-GOODS-1 від 25 грудня 2015 року порушено строк поставки товару: на суму 1710596,33 євро на 6 днів, на суму 1421968,29 євро на 105 днів, на суму 1145391,86 євро на 27 днів, на суму 407222,25 євро на 9 днів; по контракту №33201-106- GOODS-1 від 16 січня 2016 року порушено строк поставки товару на суму 1195240,97 євро на 77 днів; по контракту №16203-110- GOODS-1 від 27 січня 2016 року порушено строк поставки товару на суму 676022,50 євро на 17 днів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки факт порушення строків поставки товарів за контрактами №15202-118-GOODS-1 від 25 грудня 2015 року, №33201-106- GOODS-1 від 16 січня 2016 року, №16203-110- GOODS-1 від 27 січня 2016 року не заперечується позивачем, відповідачем обгрунтовано застосовано до позивача пеню на підставі статті 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Водночас, суд першої інстанції правильно визнав необґрунтованими доводи позивача про те, що авансові платежі здійснені Європейським банком реконструкції та розвитку, а не позивачем, оскільки особами, які можуть бути суб`єктом визначеного статтею 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» правопорушення, є резиденти (крім суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення), а не їх контрагенти або банк який провів оплату товару.

Доводи апелянта про те, що Публічне акціонерне товариство «Укрексімбанк» не є уповноваженим банком в даному, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки дані щодо проведених оплат за вказаними вище контрактами отримані повідомленнями про використання кредиту Європейського банку реконструкції та розвитку.

Щодо висновків контролюючого органу проте, що станом на 01 жовтня 2016 року, 01 січня 2017 року, 01 квітня 2017 року позивачем не було відображено протерміновану дебіторську заборгованість у Декларації про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України та знаходяться за її межами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту першого Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами» від 18 червня 1994 року №319/94 суб`єктів підприємницької діяльності України, незалежно від форм власності, зобов`язано у десятиденний строк продекларувати у Національному банку України наявність (або відсутність) з визначенням сум усіх належних їм валютних цінностей, які знаходяться за межами України, в тому числі одержаних у результаті здійснення підприємницької діяльності за межами України, подати Головній державній податковій інспекції України декларацію щодо сум на їх рахунках у банках та інших іноземних фінансових установах, а також щодо сум надходжень валютних цінностей у вигляді доходів (дивідендів), одержаних у результаті здійснення підприємницької діяльності за межами України. Надалі декларування суб`єктами підприємницької діяльності, незалежно від форм власності, наявності належних їм валютних цінностей, які знаходяться за межами України, здійснюється щоквартально.

Мета такого декларування полягає в поверненні в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами. Для досягнення цієї мети уповноважені органи держави повинні знати, які валютні цінності належать суб`єкту господарювання і знаходяться за кордоном. Одним з видів таких цінностей є дебіторська заборгованість. При цьому не важливо, як саме вона утворилася - чи шляхом передоплати за товари, роботи, послуги нерезиденту, чи шляхом реалізації таких товарів, робіт, послуг нерезиденту. Як ті, так і інші кошти підлягають обов`язковому декларуванню.

За змістом частини другою статті 16 Декрету № 15-93 до резидентів, нерезидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання і валютного контролю, застосовуються, серед іншого, фінансові санкції за невиконання резидентами вимог щодо декларування валютних цінностей та іншого майна, передбачених статтею 9 цього Декрету, - у сумі, що встановлюється Національним банком України.

Положеннями статті 9 Декрету № 15-93 визначено, що валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягає обов`язковому декларуванню у Національному банку України.

Абзацами другим та третім підпункту 2.3 пункту 2 Порядку застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства від 04 жовтня 1999 року № 542 встановлено, що порушенням порядку декларування є подання недостовірної інформації або перекручення даних, що відображаються у відповідній декларації, якщо такі дії свідчать про приховування резидентами валютних цінностей та майна, що перебувають за межами України. Неподання або несвоєчасне подання резидентами України декларації (за відсутності валютних цінностей та майна за межами України) не тягне за собою застосування штрафних санкцій.

Згідно з пунктом 2.7 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ від 08 лютого 2000 року № 49 визначено відповідальність за порушення резидентами порядку декларування у вигляді накладення штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та за порушення строків декларування - накладення штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожний звітний період.

Склад валютного правопорушення доводиться податковим органом на підставі того, що під час перевірки виявлено відсутність у деклараціях про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України та знаходяться за її межами сплаченої позивачем суми за зовнішньоекономічними контрактами №15202-118-00008-1 від 25 грудня 2015 року із нерезидентом «ОТ Еnегgу Services a.s.» (Чехія), №33201-106-00008-1 від 16 січня 2016 року із нерезидентом INETEC - Institut za nuklearnu tehnologiju d.o.o. (Хорватія), №16203-110-00008-1 від 27 січня 2016 року із нерезидентом РРА Тгасіе, spol. S.r.o. (Словаччина).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем було подано недостовірні данні, що є підставою для застосування штрафу.

Щодо доводів контролюючого органу про порушення позивачем пункту 6.1. глави 6 Постанови Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №485 «Про затвердження Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на розміщення резидентами (юридичними та фізичними особами) валютних цінностей на рахунках за межами України», а саме несвоєчасне подання на паперових носіях розшифровки за всіма проведеними операціями та копії банківських виписок до Департаменту фінансового моніторингу за грудень 2017 року, по операціям, що здійснювались згідно Індивідуальної ліцензії на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України від 19 липня 2017 року №76, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем на підставі підпункту «д» пункту 4 та пункту 6 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» була отримана Індивідуальна ліцензія на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України від 19 липня 2017 року №76.

Пунктом 6.1. глави 6 Постанови Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №485 «Про затвердження Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на розміщення резидентами (юридичними та фізичними особами) валютних цінностей на рахунках за межами України» (далі - Положення) передбачено, що власник ліцензії (юридична особа/фізична особа - підприємець) зобов`язаний надсилати інформацію про операції за рахунком (першим звітним місяцем є календарний місяць, протягом якого була видана ліцензія) відповідно до Правил організації статистичної звітності, що подається до Національного банку України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 01 березня 2016 року №129 (звіт за формою №2-ПБ та інші документи, визначені цією формою).

Згідно Постанови вказаних Правил форма №2-ПБ надсилається підприємствами (організаціями), небанківськими фінансовими установами, банками та фізичними особами - підприємцями, власниками індивідуальних ліцензій на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України, не пізніше 11 робочого дня місяця, наступного за звітним: звіт у форматі ХМБ - через веб-портал Національного банку України; на паперових носіях - розшифровка за всіма проведеними операціями та копії банківських виписок - Департаменту фінансового моніторингу.

У відповідності до наведених вище норм розшифровку за всіма проведеними операціями та копію банківської виписки за поточним рахунком НОМЕР_1 в євро, відкритим в «КВС Ваnк Теrvuren» (Королівство Бельгія), за грудень 2017 року до Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України позивач мав подати до 17 січня 2018 року включно, проте, як свідчать матеріали справи, розшифровка за всіма проведеними операціями та копію банківської виписки за поточним рахунком НОМЕР_1 в євро, відкритим в «КВС Ваnк Теrvuren», була подана - 18 січня 2018 року.

Згідно частини 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» до резидентів, нерезидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання і валютного контролю, застосовуються такі міри відповідальності (фінансові санкції):

за несвоєчасне подання, приховування або перекручення звітності про валютні операції - штраф у сумі, що встановлюється Національним банком України;

за невиконання резидентами вимог щодо декларування валютних цінностей та іншого майна, передбачених статтею 9 цього Декрету, - штраф у сумі, що встановлюється Національним банком України.

Пунктом 2.8 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 8 лютого 2000 року № 49, несвоєчасне подання, приховування або перекручення встановленої Національним банком звітності про валютні операції тягне за собою накладення штрафу в розмірі до 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за всі виявлені факти порушень вимог щодо статистичної звітності протягом періоду, що підлягав перевірці.

Враховуючи те, що позивачем було несвоєчасно подано встановлену Національним банком звітність про валютні операції, відповідач правомірно застосував до позивача штраф.

Щодо висновків контролюючого органу про порушення позивачем підпункту «д» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» - розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку, а саме перевищення ліміту залишку коштів на поточному рахунку НОМЕР_1 в євро, відкритого в «КВС Ваnк Теrvuren» (Королівство Бельгія), що не передбачено умовами Індивідуальної ліцензії на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України від 31 серпня 2016 року №120, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 1.12. Постанови Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №485 «Про затвердження Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на розміщення резидентами (юридичними та фізичними особами) валютних цінностей на рахунках за межами України» (далі - Положення), власник ліцензії зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня після дня закінчення строку дії ліцензії перерахувати залишок валютних цінностей з рахунку на власний рахунок, відкритий в уповноваженому банку, який зазначений у ліцензії, та/або зняти валютні цінності з рахунку і ввезти їх в Україну (за винятком тих випадків, за яких порядок використання рахунку, установлений законодавством країни, у якій цей рахунок відкрито, не дає змоги виконати цю вимогу або власник ліцензії отримав нову ліцензію).

Згідно абзацу 1 пункту 2.2. Постанови Правління Національного банку України від 8 лютого 2000 року №49 «Про затвердження Положенням про валютний контроль» (у редакції постанови чинної на момент вчинення здійснення порушення), здійснення резидентами і нерезидентами операцій з валютними цінностями, що потребують одержання ліцензії Національного банку згідно з пунктом 4 статті 5 Декрету, без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку тягне за собою накладення штрафу в сумі, еквівалентній сумі зазначених валютних цінностей, перерахованій у валюту України за офіційним курсом гривні до іноземних валют та банківських металів, установлений Національним банком, що діє на 0 годин дня здійснення таких операцій.

У пункті 3 Указу Президента України від 27 червня 1999 року №734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», санкції, передбачені статтею 2 цього Указу та пунктом 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», застосовуються Національним банком України до банків та інших фінансово-кредитних установ, органами державної податкової служби - до інших резидентів і нерезидентів України. Оскарження рішень про застосування фінансових санкцій здійснюється в судовому порядку.

В абзаці 1 пункту 3.1. Постанови Національного банку України від 08 лютого 2000 року №49, зазначено, що санкції, передбачені статтею 2 Указу Президента України від 27 червня 1999 року №734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», пунктом 2 статті 16 Декрету, застосовуються Національним банком до банків, інших фінансових установ та національного оператора поштового зв`язку, органами державної податкової служби - до інших резидентів і нерезидентів України.

Зі змісту Акту перевірки вбачається, що Національним банком України видано позивачу індивідуальну ліцензію від 31 серпня 2016 року №120 (далі - ліцензія) на розміщення валютних цінностей за межами України.

Згідно умов вказаної ліцензії протягом строку дії останньої залишок валютних цінностей на рахунку на 1 число кожного місяця не може перевищувати 15 030 Євро. Валютні цінності, що перевищують цей залишок, не пізніше 3 числа цього місяця підлягають перерахуванню на рахунок в уповноваженому банку (пункт 6 зазначеної ліцензії). Строк дії ліцензії з 01 вересня 2016 року по 31 серпня 2017 року.

Згідно виписки банку станом на 23 годину 59 хвилин 31 серпня 2016 року на поточному рахунку НОМЕР_1 в євро, відкритого в «КВС Ваnк Теrvuren» (Королівство Бельгія), та звіту за серпень 2016 року «про рух валютних цінностей за рахунком» залишок коштів складав 15 723,37 євро.

Отже, сума перевищення залишку коштів станом на 01 вересня 2016 складала 693,37 євро.

При цьому дія Індивідуальної ліцензії на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України від 31 липня 2015 року №88 завершилась 31 серпня 2016 року, ліміт залишку на рахунку встановлений цією попередньою ліцензією станом на 01 вересня 2016 року вже не діяв.

Враховуючи наведені вище положення законодавства, позивач повинен був перерахувати суму коштів, на яку станом на 01 вересня 2016 року було перевищено ліміт залишку коштів на поточному рахунку № НОМЕР_1 8206 в євро на рахунок уповноваженого банку ПАТ «Альфа- банк» до 03 вересня 2016 року.

Також, згідно виписки банку станом на 23 годину 59 хвилин 30 вересня 2016 на поточному рахунку НОМЕР_1 в євро, відкритого в «КВС Ваnк Теrvuren» (Королівство Бельгія), та звіту за вересень 2016 року «про рух валютних цінностей за рахунком» залишок коштів складав 15 310,92 євро. Отже, сума перевищення залишку коштів станом на 01 жовтня 2016 складала 280,92 євро.

Позивач повинен був перерахувати суму коштів, на яку станом на 01 жовтня 2016 року було перевищено ліміт залишку коштів на поточному рахунку НОМЕР_1 в євро на рахунок уповноваженого банку ПАТ «Альфа- банк» до 03 жовтня 2016 року.

Враховуючи те, що позивачем було перевищено ліміт залишку коштів на поточному рахунку НОМЕР_1 в євро, відкритого в «КВС Ваnк Теrvuren» (Королівство Бельгія), що не передбачено умовами Індивідуальної ліцензії на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України від 31 серпня 2016 року №120, колегія суддів вважає, що контролюючим органом правомірно застосовано до позивача штраф.

Суд першої інстанції правильно визнав необґрунтованими доводи позивача про порушення відповідачем термінів застосування санкцій, визначених статтею 250 Господарського кодексу України, оскільки порушення валютного законодавства не є порушенням господарської діяльності, внаслідок чого штрафні санкції застосовані відповідачем спірними податковими повідомленнями-рішеннями не є адміністративно-господарськими санкціями в розумінні статті 238 Господарського кодексу України, і як наслідок цього, до спірних правовідносин не можуть застосовуватись строки застосування цих санкцій, встановлені статтею 250 Господарського кодексу України.

З огляду на вищевикладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавчством, тож підстави для їх скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) в позовній заяві та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга позивачки не містить.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення дотримано норми матеріального права, що стало підставою для правильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 18.12.2019 року.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Н.М.Єгорова

Є.І.Мєзєнцев