Справа № 420/5238/19
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2019-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5238/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., за участю секретаря судового засідання Рижук В.І., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Лагунова В.І. (за ордером), представника відповідача - Погожого Д.В. (за довіреністю), перекладача - Хамдард Н.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №149 від 07.08.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у червні 2019 р. він звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні. 20.08.2019 р. позивач отримав повідомлення №5/1-250 від 07.08.2019 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №149 від 07.08.2019 р., у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вказав, що причиною відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість клопотання позивача через необґрунтованість історії переслідування в країні громадянської належності, а також через відсутність у заяві про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Позивач вважає наказ Управління у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області необгрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

Позивач зазначив, що він не належить до жодного визначення, яке наведено у п.6 ст.8 Закону, оскільки його заява не носить характеру зловживання у розумінні п.6 ст.8 Закону.

Позивач вказав, що на території Афганістану він був під ризиком застосування до нього пагубних традиційних практик. Під час навчання позивача у школі та коледжі він піддавався сексуальному домаганню з боку сусідів, через що і побоюється повернення до країни походження.

Оскільки позивач не може повернутися до країни походження через побоювання за своє життя та здоров`я та не підпадає під визначення, перелічені в п.6 ст.8 Закону, на який відповідач посилається, тобто у позивача наявні умови, зазначені п.1 та п.13 ч.1 Закону, і саме тому заява позивача про звернення за захистом в Україні не може вважатися необгрунтованою.

Позивач вважав, що відповідачем не було всебічно досліджено інформацію по країні походження. Оцінка побоювань позивача повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявою за захистом. Ситуація в країні походження при визначенні наявності підстав для надання міжнародного захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні.

У повідомленні про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено, що інформація по країні походження була всебічно досліджена. Проте, відповідач не надає інформацію по країні походження з жодного джерела. Задля отримання об`єктивної інформації про ситуацію в країні громадянської належності, необхідно дослідити декілька джерел. Більш того, інформація по країні походження має бути надана авторитетними джерелами.

На думку позивача, це свідчить про те, що інформація по країні походження не була всебічно досліджена, а отже має місце формальний підхід до розгляду справи.

Ухвалою судді від 09.09.2019 року поновлено ОСОБА_1 пропущений строк на звернення до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії. Відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 07.10.2019 року о 10 год. 00 хв.

Ухвалою від 09.09.2019 року суд витребував з ГУ ДМС України в Одеській області належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

У підготовчому засіданні 07.10.2019 року оголошено перерву до 04.11.2019 року до 10:00 год. з метою дотримання процесуальних прав учасників справи для подання решти заяв по суті справи.

Протокольною ухвалою від 04.11.2019 року суд продовжив строк підготовчого провадження у справі на 30 днів.

Ухвалою від 04.11.2019 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті на 25 листопада 2019 року о 14 год. 30 хв.

У судовому засіданні 25.11.2019 року оголошено перерву до 12.12.2019 року до 15:00 год. у зв`язку з неявкою у судове засідання перекладача, що унеможливлює реалізацію прав позивача.

У судове засідання, призначене на 12.12.2019 року на 15:00 год., з`явилися позивач, представник позивача та представник відповідача, а також перекладач.

Під час судового розгляду справи позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, вважав позов необгрунтованим. 01.10.2019 року представник відповідача надав письмовий відзив на позов (а.с. 41-56, т. 1), у якому зазначив, що перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Представник відповідача зазначив, що 13.06.2018 року позивач востаннє вибув за межі країни громадянської належності авіарейсом Кабул (Афганістан) - Душанбе (Таджикистан), легально, на підставі паспортного документа гр. Афганістану та оформленої візи до Таджикистану. 18.06.2018 року позивач вибув за межі Таджикистану авіарейсом Душанбе (Таджикистан) - Дубай (ОАЕ) - Київ (Україна), легально, на підставі паспортного документа гр. Афганістану та оформленої разової візи до України типу «С», виданої 14.06.2018 року у посольстві України в Афганістані та Таджикистані (м. Душанбе, Таджикистан), місце прибуття - міжнародний аеропорт «Бориспіль». У м. Дубай (ОАЕ) позивач перебував транзитом протягом приблизно однієї доби. Зі слів позивача, організаційними питаннями стосовно його виїзду на територію України за сплату відповідної грошової компенсації займався посередник на ім`я Кохестані, який наразі проживає у м. Київ (Україна).

24.06.2019 року позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто майже через рік після прибуття на територію України.

Представник відповідача вказав, що аналізуючи наявність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до положень п.1 ст.1 Закону України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», під час проведення процедурних заходів позивач чітко зазначив, що він не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме: за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. За результатами розгляду та проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача неможливо визначити жодні обставини або конкретні елементи, які б могли вказувати на наявність обґрунтованих побоювань переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

Представник відповідача вказав, що позивач не був членом жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій на території країни громадянської належності (арк. 9 анкети від 23.07.2019), не займався активістською або громадською діяльністю на Батьківщині (арк. 7 протоколу співбесіди від 07.08.2019), також позивач не приймав активну участь у політичних процесах в країні, не балотувався на виборні посади (арк. 9 протоколу співбесіди від 07.08.2019). Також позивач не є членом відокремленої релігійної групи або етнічної меншості (арк. 9 протоколу співбесіди від 07.08.2019), ніколи не був учасником політичних або релігійних конфліктів на території країни громадянської належності (арк. 10 протоколу співбесіди від 07.08.2019), позивача ніколи не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм (арк. 9 протоколу співбесіди від 07.08.2019). Позивач не приймав участь у діяльності, спрямованій проти антиурядових угруповань на території країни громадянської належності (арк. 7 протоколу співбесіди від 07.08.2019), не висловлював публічно, через ЗМІ власну позицію стосовно конфлікту на території Афганістану (арк. 7 протоколу співбесіди від 07.08.2019), не надавав сприяння та/або підтримку якій-небудь зі сторін конфлікту в Афганістані (арк. 9 протоколу співбесіди від 07.08.2019), що вказує на відсутність загрози зазнати переслідування з боку різних агентів, які представляють різні сторони конфлікту на території країни громадянської належності.

Натомість, стосовно проблематики загрози, яка може очікувати на нього у випадку повернення на територію країни громадської належності позивач повідомляє, що на час проживання на території Афганістану його прагнули зґвалтувати представники невизначених радикальних угруповань (арк. 8 анкети від 23.07.2019), які зустрічали його на вулиці, запрошували до себе додому (арк. 12 протоколу співбесіди від 07.08.2019).

Представник відповідача зазначив, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в контексті наявності в неї ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності, пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не надав належного обґрунтуванню ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Водночас, позивач не надав жодних документальних підтверджень або доказів висловленим побоюванням. Під час проведення відповідних процедурних заходів позивачем не було наведено жодних прикладів особистого переслідування або елементів переслідування близьких родичів, які залишились проживати на території країни громадянської належності з боку будь-яких агентів переслідування, повідомлені позивачем обставини не містять ознаки, які б могли характеризувати їх у якості елементу переслідування.

Представник відповідача зазначив, що проаналізовані вище елементи однозначно вказують на безпідставність висловлених позивачем побоювань стосовно повернення на Батьківщину у зв`язку з побоюванням зазнати переслідувань з боку будь-яких угруповань на території Афганістану.

Заслухавши вступне слово представника позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів особової справи №2019OD0125 (а.с. 60-255, т. 1), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, уродженцем м. Кабул, р-н Дей Афганан , за національністю - афганець, за етнічною належністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин (суніт).

Позивач навчався у ліцеї "Абдулгафур Ахмаді" в м. Кабул протягом 2001-2013 р.р., з 2014 р. по 2016 р. - у приватному інституті медичних наук ім. Абу Алі Сіна, за спеціальністю фармацевт.

З 2016 р. по 2018 р. позивач працював ткачем на ткацькій майстерні батька «Сахель» (Афганістан, м. Кабул).

13.06.2018 року позивач востаннє вибув за межі країни громадянської належності авіарейсом м. Кабул (Афганістан) - м. Душанбе (Таджикистан), легально, на підставі паспортного документа гр. Афганістану та оформленої візи до Таджикистану.

18.06.2018 року позивач вибув за межі Таджикистану авіарейсом м. Душанбе (Таджикистан) - м. Дубай (ОАЕ) - м. Київ (Україна), легально, на підставі паспортного документа гр. Афганістану та оформленої разової візи до України типу «С», виданої 14.06.2018 року у посольстві України в Афганістані та Таджикистані (м. Душанбе, Таджикистан), місце прибуття - міжнародний аеропорт «Бориспіль». У м. Дубай (ОАЕ) позивач перебував транзитом протягом приблизно однієї доби.

24 червня 2019 року позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області (а.с. 72-73, т. 1), та 24.06.2019 року подав анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 166-174, т. 1).

Причиною виїзду з Афганістану позивач зазначив сексуальне насильство з боку бандитів та невідомих людей.

07.08.2019 року за результатами розгляду заяви та особової справи №2019OD0125 громадянина Афганістану ОСОБА_1 , Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі №2019OD0125 щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 207-221, т. 1).

Наказом заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №149 від 07.08.202019 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", відповідно до п.п. 4, 6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та п.п. 4.3, 4.4 Правил наказу МВС від 07.09.2011 року №649, приймаючи до уваги письмовий висновок заступника начальника відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області, стосовно матеріалів особової справи №2019OD0125 громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наказано відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - громадянину Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 235, т. 1).

20.08.2019 року позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №5/1-250 від 07.08.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі наказу заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №149 від 07.08.2019 року (а.с. 236-238, т. 1).

Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні громадської належності або держави постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на Батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Афганістану, позивач не надав, та обґрунтованих пояснень не навів.

Суд вважає необхідним зазначити, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, під час проведення процедурних заходів позивач чітко зазначив, що він не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме: за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань (арк. 5-6 протоколу співбесіди від 07.08.2019). За результатами розгляду та проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача неможливо визначити жодні обставини або конкретні елементи, які б могли вказувати на наявність обґрунтованих побоювань переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у випадку повернення на територію країни громадянської належності.

Зазначене підтверджується обставинами, у відповідності до яких позивач не був членом жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій на території країни громадянської належності (арк. 9 анкети від 23.07.2019), не займався активістською або громадською діяльністю на Батьківщині (арк. 7 протоколу співбесіди від 07.08.2019), також позивач не приймав активну участь у політичних процесах в країні, не балотувався на виборні посади (арк. 9 протоколу співбесіди від 07.08.2019). Також, позивач не являється членом відокремленої релігійної групи або етнічної меншості (арк. 9 протоколу співбесіди від 07.08.2019), ніколи не був учасником політичних або релігійних конфліктів на території країни громадянської належності (арк. 10 протоколу співбесіди від 07.08.2019), позивача ніколи не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм (арк. 9 протоколу співбесіди від 07.08.2019), позивач не приймав участь у діяльності, спрямованої проти антиурядових угруповань на території країни громадянської належності (арк. 7 протоколу співбесіди від 07.08.2019), не висловлював публічно, через ЗМІ власну позицію стосовно конфлікту на території Афганістану (арк. 7 протоколу співбесіди від 07.08.2019), не надавав сприяння та/або підтримку якій-небудь зі сторін конфлікту в Афганістані (арк. 9 протоколу співбесіди від 07.08.2019), що вказує на відсутність загрози зазнати переслідування з боку різних агентів, які представляють різні сторони конфлікту на території країни громадянської належності.

Натомість, стосовно проблематики загрози, яка може очікувати на нього у випадку повернення на територію країни громадянської належності позивач повідомляє, що на час проживання на території Афганістану його прагнули зґвалтувати представники невизначених радикальних угруповань (арк. 8 анкети від 23.07.2019), які зустрічали його на вулиці, запрошували до себе додому (арк. 12 протоколу співбесіди від 07.08.2019).

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в контексті наявності в неї ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні.

Також позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Водночас, позивач не надав жодних документальних підтверджень або доказів висловленим побоюванням.

Під час проведення відповідних процедурних заходів позивачем не було наведено жодного прикладу особистого переслідування або елементів переслідування близьких родичів, які залишились проживати на території країни громадянської належності з боку будь-яких агентів переслідування. Повідомлені позивачем обставини не містять ознаки, які б могли характеризувати їх у якості елементу переслідування.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача:

- ним не було надано до ГУ ДМС України в Одеській області жодних доказів або переконливих усних тверджень стосовно наявності будь-яких неправомірних дій або примусу по відношенню до нього з боку сторонніх осіб, враховуючи також відсутність чіткої інформації стосовно обставини їх можливої належності до певного угруповання, їх імен, характеру спрямування їхніх дій (арк. 8 анкети від 23.07.2019), кількості зустрічей з ними та їх характеру тощо (арк. 8-9 анкети від 23.07.2019), що вказує на неправдоподібність повідомленої ним інформації в цілому;

- під час проведених з позивачем процедур він не зміг належним чином пояснити, чому він сприймає спілкування та запрошення з боку невідомих осіб, спробою його зґвалтування або бажанням здійснення дій сексуального характеру по відношенню до нього. Також за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача станом на серпень 2019 року не спостерігається наявність будь-яких чітко виражених погроз ані з боку представників певного радикального угруповання, з якими він нібито спілкувався, ані з боку інших агентів. Натомість, ніяких дій фізичного характеру або силового примусу з боку зазначених осіб по відношенню до заявника не застосовувалось (арк. 9 анкети від 23.07.2019; арк. 6 протоколу співбесіди від 07.08.1019). Незважаючи на відмову позивача приходити за запрошеннями відповідних осіб, жодних протиправних дій по відношенню до нього не застосовувалось (арк. 12 протоколу співбесіди від 07.08.2019). Незважаючи на висловлені побоювання стосовно можливості зазнати шкоду для себе з боку зазначених осіб (арк. 12 протоколу співбесіди від 07.08.2019) позивач продовжував безперешкодно відвідувати як освітні заклади, так і місце роботи батька, якому допомагав (арк. 5-6 анкети від 23.07.2019; арк. 13 протоколу співбесіди від 07.08.2019), продовжував підтримувати відносини з друзями, мав постійне коло спілкування на території країни громадянської належності (арк. 13 протоколу співбесіди від 07.08.2019), не зазнавав яких-небудь суттєвих змін у ритмі, темпі життя (арк. 13 протоколу співбесіди від 07.08.2019), що вказує на безпідставність та необґрунтованість висловлених позивачем ймовірних побоювань. Водночас, позивач та його родина підтримувала із зазначеними особами нормальні сусідські відносини (арк. 8 анкети від 23.07. 2019; арк. 12 протоколу співбесіди від 07.08.2019), тривалий час проживали поруч (арк. 8 анкети віл 23.07.2019), що вказує на те, що незважаючи на нібито можливість заподіяння шкоди позивачу з боку невідомих осіб, жодних протиправних дій по відношенню до нього так і не було вчинено;

- у відповідності до повідомленої позивачем інформації, особи, від яких нібито надходила загроза по відношенню до нього, змінили адресу проживання, вже не є сусідами родини позивача (арк. 11-12 протоколу співбесіди від 07.08.2019). Водночас, його близькі родичі не змінювали адресу власного мешкання на території країни громадянської належності (арк. 9, 12 протоколу співбесіди від 07.08.2019), наразі не підтримують жодних контактів з особами, які нібито «турбували» позивача (арк. 12 протоколу співбесіди від 07.08.2019), на цей час відсутня будь-яка підтверджена інформація стосовно можливого його розшуку з боку невідомих осіб або елементів прояву якого-небудь інтересу з їхнього боку по відношенню до нього (арк. 13 протоколу співбесіди від 07.08.2019). Водночас, фактично повідомлена позивачем інформація про припинення «зустрічей» та слідкування за ним з боку представників невизначених радикальних угруповань у 2015 році (арк. 11-12 протоколу співбесіди від 07.08.2019) вказує на відсутність жодних ознак переслідування по відношенню до позивача з 2015 року до моменту його виїзду за межі країни громадянської належності у 2018 році, можливість добровільного безперешкодного повернення на Батьківщину;

- обставина, у відповідності до якої близькі родичі позивача залишились безперешкодно проживати на території країни громадянської належності, продовжують працювати та належним чином забезпечувати родину (арк. 3-4 анкети від 23.07.2019; арк. 8, 10 протоколу співбесіди від 07.08.2019), не зазнають жодних проблем з представниками радикальних угруповань на території країни громадянської належності (арк. 8 протоколу співбесіди від 07.08.2019) беззаперечно вказує на необґрунтованість побоювань особи зазнати переслідувань у випадку повернення на територію країни громадянської належності. Водночас, в твердженнях позивача з приводу обставин ймовірного переслідування містять розбіжності стосовно ключових елементів, які він не зміг належним чином обґрунтувати, що в сукупності з проаналізованими вище обставинами вказують на те, що позивач лише використовує історію вдаваного переслідування з метою обґрунтування причини звернення до ГУ ДМС України в Одеській області.

Наведена позивачем у позовній заяві інформація по країні походження, зокрема, у п.13 розділу «А. Потенційні групи ризику» Керівництва УВКБ ООН у справах біженців з оцінки потреби в міжнародному захисті осіб, що шукають притулок з Афганістану, від 30.08.2018 року, про випадки сексуальних домагань до дітей, використання їх у практиці «бача базі» (утримання хлопчиків впливовими особами, які примушують їх танцювати в жіночому одязі та використовують їх для сексуальної експлуатації), судом до уваги не береться, оскільки позивач увесь час проживав у сім`ї, домашнього насильства не зазнавав, будь-якими впливовими особами не утримувався, для сексуальної експлуатації такими особами не використовувався.

Інша наведена позивачем інформація по країні громадянського походження взагалі не стосується тих підстав, за якими позивач звернувся за захистом, а тому також до уваги судом не береться.

При цьому, заслуговує на увагу наведена відповідачем у висновку про відмову в оформленні документів інформація по країні походження (а.с. 207-234, т. 1), зокрема, щодо повернення до Афганістану протягом 5 місяців 2018 року більш ніж 332 тисяч мігрантів (додаток №8 до висновку, http://afghanistan.ru/doc/121531.html), щодо поступового покращення в афганській столиці, як заявив губернатор Кабулу, додавши, що найближчим часом буде введено низку ефективних заходів для захисту мешканців (02.10.2018 року, додаток №7 до висновку, http://en.farsnews.com/newstext.aspx?nn=0813), стосовно того, що країна є достатньою, щоб повернутися до неї, загальна ситуація в галузі безпеки в Афганістані викликає занепокоєння і погіршується в деяких провінціях, тим не менше, це не означає, що хтось без зв`язків із групами конфлікту, не зможе повернутись (21.03.2018 року, додаток №9 до висновку, http://www.dutchnews.nl/newa/2018/03/despite-worrying-security-situation-sfghanistan-is-safe-for-refugees-court-rules/).

Також судом встановлено, що у позивача не виникало жодних проблем з виїздом за межі країни громадянської належності (арк. 7 анкети від 23.07.2019), він мав можливість вільного та безперешкодного проходження всіх необхідних для виїзду та оформлення документів процедур (арк. 7-8 анкети від 23.07.2019), що вказує на відсутність переслідувань по відношенню до позивача як з боку владних, так і з боку неурядових структур.

При прибутті позивача на територію України він не вказував на можливість переслідувань за ознаками визначення статусу біженця як на причину власного в`їзду, натомість вказуючи, що приїхав з туристичною метою (арк. 8 анкети від 23.07.2019), що вказує на необґрунтованість звернення до ГУ ДМС України в Одеській області в контексті набуття міжнародного захисту.

Крім того, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що під час перебування на території Афганістану по відношенню до позивача не застосовувались тортури, нелюдське, або таке, що принижує людську гідність поводження (арк. 6 протоколу співбесіди від 07.08.2019). Натомість, за результатами дослідження матеріалів особової справи позивача, проведеного аналізу та співставлення станом на серпень 2019 року неможливо визначити обставини, які б вказували на можливість застосування по відношенню до нього смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність, поводження у випадку повернення на Батьківщину.

Також судом встановлено, що потрапивши на територію України у червні 2018 року, позивач звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише 24 червня 2019 року, тобто через рік.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Факт тривалого зволікання (більше одного року) із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.

Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Суд звертає увагу на те, що позивач ніколи не брав участі в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної чи релігійної меншості.

Таким чином, суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його в країні громадянської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація не містить обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Тобто, позивач не відповідає критеріям поняття "біженець", а згідно з п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яким ОСОБА_1 відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи, і він є правомірним.

З урахуванням встановлених судом обставин суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ прийнято: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку, тобто відповідає вимогам ч.2 ст.2 КАС України.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню, а тому в їх задоволенні належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, п.15.5 ч.1 розділу VII КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. - відсутній) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (адреса місцезнаходження: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправним та скасування наказу №149 від 07.08.2019 року про відмову громадянину Афганістану ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23 грудня 2019 року.

Суддя В.В. Андрухів

.