Справа № 520/10138/19
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

13 грудня 2019 р. № 520/10138/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бадюков Ю.В.,

при секретарі судового засідання Андрущенко Д.В.,

за участю представників сторін:

позивача Олійник І.О.,

відповідача Зеленохатова І.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 )

до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, )

про скасування податкових повідомлень - рішень, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (далі по тексту відповідач, ГУ ДПС у Харківській області), в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №2032, №2032, №2032, №2032 прийняті 31.05.2019 Головним управлінням Державної фіскальної служби у Харківській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що прийняті відповідачем податкові повідомлення-рішення від 31 травня 2019 року № 2032, № 2032, № 2032, № 2032, якими йому визначений податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2015, 2016, 2017 та 2018 роки необґрунтовані та безпідставні, оскільки, нараховані відповідачем всупереч положенням чинного Податкового кодексу України та протиправно покладають на позивача обов`язок зі сплати у 2019 році податку за 2015-2017 роки. Зокрема, на думку позивача у 2015 році нежитлова нерухомість не буда об`єктом оподаткування, у 2019 році відповідач не мав компетенції визначати податок за 2016 та 2017 роки. Крім того, спірні податкові повідомлення-рішення містять невірний розрахунок суми податку відповідачем не враховано дійсне призначення нежитлових приміщень.

Ухвалою від 30 вересня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з доводів викладених у відзиві на адміністративний позов, зазначивши, що оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення є законними та такими, що винесені в межах чинного законодавства України, а тому не підлягають скасуванню. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки визначений у відповідності до норм діючого Податкового кодексу України та у межах компетенції, а податок розраховано як для об`єктів готельних/офісних/торгівельних правомірно.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи позивач є власником нежитлових приміщень загальною площею 1549,5кв.м, розташованих у будівлі по вулиці АДРЕСА_2 , 3 у місті Харкові. Право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 21 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П. за реєстровим номером 2286. Реєстрацію права власності на нерухоме майно проведено КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" 25 червня 2007 року (а.с.58-59, 60).

Головним управлінням ДФС у Харківській області сформовано податкові повідомлення-рішення про нарахування позивачу податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки 31 травня 2019 року №2032, №2032, №2032, №2032 за податкові періоди 2015 - 2018 роки (а.с.9-12).

24.06.2019 року позивач звернувся з заявою до Державної фіскальної служби України про скасування вказаних податкових повідомлень-рішень (а.с.17-18).

Рішенням про результати розгляду скарги від 22.08.2019 № С/99/99/11/05/01/25 зазначені податкові повідомлення-рішення залишені без змін (а.с.19-21).

Не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями за 2015-2018 роки, позивач звернувся до суду.

Суд відзначає, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі ПК України), він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Законом України Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи від 28 грудня 2014 року № 71-VIII, набрав чинності з 01 січня 2015 року, (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Щодо позовних вимог про скасування ППР за 2015 рік суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 8.1статті 8 Податкового кодексу України (надалі - ПК України) в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

У статті 10 ПК України, якою встановлено перелік місцевих податків, до місцевих податків віднесено податок на майно (підпункт 10.1.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено пунктом 7.1 статті 7 ПК України.

Згідно статті 265 ПК України (у редакції Закону України № 71-VIII від 28 грудня 2014 року, що діє з 01 січня 2015 року) податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю. Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з ПК України є місцевим податком.

Особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України. Верховна Рада України встановлює тільки перелік дозволених до впровадження місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв, - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до підпункту 8.3 статті 8 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно пункту 4.4 статті 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України. Тобто безпосереднє встановлення місцевих податків, у тому числі і податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено у статті 143 Конституції України, пункті 24 частини 1статті 26 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні".

У відповідності до пункту 10.3 статті 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі.

Згідно пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. При цьому, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього Кодексу (пункт 12.5 статті 12 ПК України).

Відповідно підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Судовим розглядом встановлено, що 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким до об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки віднесено також об`єкти нежитлової нерухомості. Відповідні зміни до рішення Харківської міської ради №126/11 від 12 січня 2011 року "Про врегулювання питань справляння податків на території міста Харкова відповідно до норм Податкового кодексу України" були внесені рішенням міської ради №1793/15 від 21 січня 2015 року.

Статтею 3 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, якщо рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Наведений висновок узгоджується також із основними принципами податкового законодавства, проголошеними у статті 4 ПК України, які визначають зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин та повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку.

Серед принципів, наведених у вказаній нормі, є, зокрема, принцип стабільності, який передбачає, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України). Фактично цей спеціальний принцип податкового законодавства спрямований на конкретизацію одного з аспектів принципу правової визначеності - вимоги розумної стабільності права, яка зумовлює необхідність незмінності правових приписів протягом певного часу.

Враховуючи ухвалення Закону України № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи, яким викладена в новій редакції стаття 267 ПК України та запроваджено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в Україні, лише 28 грудня 2014 року, а також відсутність доказів прийняття відповідною місцевою радою рішення про встановлення податку до 15 липня 2014 року, суд приходить до висновку, що застосування контролюючим органом положень статті 267 ПК України з метою оподаткування податком на майно відмінне від земельної ділянки можливо було не раніше наступного бюджетного періоду, який настав за плановим (2015 роком), тобто не раніше 2016 року.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що у відповідача були відсутні правові підстави для нарахування позивачці податкового зобов`язання з податку на майно відмінне від земельної ділянки у 2015 році.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом у постановах від 20 червня 2018 року по справі № 814/2040/16, від 04 грудня 2018 року по справі № 649/593/16-а, від 11 грудня 2018 року по справі № 822/2614/16.

За таких обставин суд доходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення від 31 травня 2019 року № 2032, підлягає скасуванню, а позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про скасування ППР за 2016 та 2017 роки суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Тобто, граничний строк для прийняття ППР був: за 2016 рік - 01 липня 2017 року, за 2017 рік - 01 липня 2018 року.

Судом встановлено, що контролюючий орган за вказані звітні періоди ППР сформував лише 31 травня 2019 року, що відповідно не узгоджується з приписами пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України.

Аналогічного правового висновку щодо протиправності податкових повідомлень-рішень при порушенні контролюючим органом граничних строків його прийняття дотримується Касаційний адміністративний суд в складі Верховного Суду в постанові від 29 січня 2019 року у справі № 817/213/16, яка є обов`язковою для врахування судом першої інстанції.

Згідно п.п.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано на податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.

Вказаним підпунктом статтю 266 ПК України доповнено згідно Закону України від 07 грудня 2017 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році", набула чинності з 01 січня 2018 року.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-2705цс16 тільки підтверджує, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Проаналізувавши вищевикладені норми права, суд доходить висновку, що закон поширює свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. За таких обставин, у правовідносинах, щодо визначення податкового зобов`язання за 2016 та 2017 роки, контролюючий орган повинен був дотримуватись приписів пп. 266.7.2. п.266.7 ст. 266 ПК України, згідно якого встановлено, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, має бути винесено до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), оскільки приписи п.п 266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України набули чинності з 01 січня 2018 року, а отже і сфера дії цієї норми починається з дня набрання нею чинності.

Тобто, право контролюючого органу на нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки щодо звітних періодів, в межах строків визначених ст. 102 ПК України (1095 днів), виникло у контролюючого органу з 01 січня 2018 року з набуттям чинності Закону України від 07 грудня 2017 року, №2245-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році", і може бути реалізовано щодо нарахування податку на нерухоме майно, починаючи з 01 січня 2018 року (у 2019 році - за 2018рік; у 2020 році - за 2018 та2019 роки, у 2021році за 2018, 2019 та 2020 роки і т.д.).

Крім цього, контролюючим органом в контексті ч.2 ст. 77 КАС України не надано доказів поважності причин виконання приписів ст. 266.7.2 п.266.7 ст. 266 ПК України лише у 2019 році.

За таких обставин суд доходить до висновку, що податкові повідомлення-рішення від 31 травня 2019 року № 2032, № 2032, підлягають скасуванню, а позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про скасування ППР за 2018 рік суд зазначає наступне.

Як зазначалось раніше, позивачу на праві власності у 2018 році належали нежитлові приміщення загальною площею 1549,5кв.м, розташовані у будівлі по АДРЕСА_2 Харкові.

Ці приміщення використовуються позивачем для зберігання товару та є складськими, що встановлено у рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року по справі № 820/5485/17 та не спростовано відповідачем.

Відповідно до пункту 266.3.1 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до пункту 266.5.1 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Пунктом 266.7.1 статті 266 ПК України встановлено, що обчислення суми податку з об`єкта нежитлової нерухомості, який перебуває у власності фізичної особи, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Пунктами 14.1.129 та 14.1.129-1 Податкового кодексу України об`єкти житлової та нежитлової нерухомості розмежовані за категоріями і саме у залежності від конкретної категорії об`єкта згідно з рішенням органу місцевого самоврядування застосовується певна ставка податку.

Пунктом 5 додатку 1 до рішення Харківської міської ради №542/17 від 22 лютого 2017 року "Про місцеві податки і збори у місті Харкові" встановлено такі ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб в залежності від їх призначення:

1) будівлі готельні - 1 відсоток;

2) будівлі офісні - 1 відсоток;

3) будівлі торговельні - 1 відсоток;

4) гаражі - 0,1 відсотка;

5) будівлі промислові та склади - 0,25 відсотка;

6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток;

7) господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотків;

8) інші будівлі -0,1 відсотка.

Податковим органом не надано належних та допустимих в розумінні приписів ст. ст. 73-76 КАСУ доказів наявності підстав для віднесення нежитлових приміщень, що перебувають у власності позивача, до будівель готельних/офісних/торгівельних та використання приміщень позивачем як готельних/офісних/торгівельних.

Враховуючи, що у контролюючого органу були відсутні дані стосовно цільового призначення та відомостей стосовно типу приміщень позивача, ГУ ДФС зроблено висновок про належність вказаного об`єкту до будівель готельних/офісних/торгівельних та під час розрахунку суми податку за 2018 рік застосовано ставку податку 1%.

З вище зазначеним твердженням відповідача суд не погоджується та доходить до висновку, що відповідач, застосовуючи ставку податку за 2018 рік 1% не вірно визначив податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, відтак діяв не у межах та не у спосіб, що визначені законом, що являється підставою для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення за 2018 рік.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З врахуванням вищевикладеного, повно і всебічно з`ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінюючи наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні на предмет належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, як того вимагає процесуальне законодавство, проаналізувавши норми матеріального права, які належить застосувати до спірних правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється згідно вимог статті 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ) про скасування податкових повідомлень - рішень задовольнити у повному обсязі.

Скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 13.05.2019 року № 2032, № 2032, № 2032, № 2032 про визначення ОСОБА_1 податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору в розмірі 1461, 33 грн. (одну тисячу чотириста шістдесят одну гривню 33 копійки) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46 (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку, передбаченому п.п. 15.5. п. 15 ч. 1 Розділу VII Перехідних положень КАС України до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення .

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 19 грудня 2019 року.

Суддя Бадюков Ю.В.