Справа № 694/1163/17
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 694/1163/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ключковича В.Ю.,

суддів Беспалова О.О.,

Парінова А.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2019 року (суддя Дудніченко В.М.) у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03.11.2017 у справі № 694/1163/17, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом до Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України, у якому просила визнати дії відповідача протиправними та зобов`язати здійснити перерахунок пенсії, врахувавши стаж роботи, який дає право на пенсію в повному розмірі, -15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, за період з 08.01.2008, та виплатити їй донараховану суму пенсії за період з 08.01.2008.

Постановою Звенигородського районного суду Черкаської області від 03.11.2017 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправними дії Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови в проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 з врахуванням 1% заробітку за кожен рік роботи понад мінімальний стаж 15 років відповідно до положень ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» починаючи з 26 березня 2017 року по 03 жовтня 2017 року; зобов`язано Звенигородське об`єднане управління Пенсійного фонду України провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із збільшенням пенсії на 1% заробітку за кожний рік роботи понад встановлений стаж 15 років, починаючи з 26 березня 2017 року по 03 жовтня 2017 року; в решті позову відмовлено.

21.12.2017 постановою Київського апеляційного адміністративного суду апеляційна скарга Звенигородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України залишена без задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 03.11.2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано. В цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без розгляду. В іншій частині постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 03.11.2017 залишено без змін.

24.10.2019 до Звенигородського районного суду Черкаської області надійшла заява ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03.11.2017 у справі №694/1163/17, в якій заявник просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03.11.2017 у справі від №694/1163/17;

- на виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03.11.2017 у справі від №694/1163/17 зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до положень частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ від 28.02.1991 із збільшенням пенсії на 1% заробітку, що становить 5504.32 грн., за кожний рік роботи понад встановлений стаж 15 років, тобто за 20 років, починаючи з 26.03.2017 по 03.10.2017.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 повернуто заявнику.

Не погоджуючись з такою ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляцій скаргу, з підстав порушення норм процесуального права, в якій просить скасувати ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2019 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що дізналася про порушення її прав відповідачем з моменту отримання листа 19.10.2019 Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 16.10.2019 №90120/13-07, а тому останнім днем подання заяви в порядку ст. 383 КАС України є 29.10.2019.

Апелянт вказує, що вона звільнена від сплати судового збору як особа, яка постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС першої категорії.

Крім того, апелянт наголошує, що твердження суду першої інстанції, що нею заявлено декілька вимог у порядку статті 383 КАС України спростовується змістом прохальної частини поданої заяви.

Від інших учасників справи відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

У такій заяві зазначаються:

1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява;

2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі;

3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі;

4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі;

5) номер адміністративної справи;

6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження;

7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання;

8) інформація про хід виконавчого провадження;

9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви;

10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом.

До заяви додаються докази її надсилання іншим учасникам справи.

Заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.

У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву, в порядку статті 383 КАС України, в якій просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03.11.2017 у справі від №694/1163/17;

- на виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03.11.2017 у справі від №694/1163/17 зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до положень частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ від 28.02.1991 із збільшенням пенсії на 1% заробітку, що становить 5504.32 грн., за кожний рік роботи понад встановлений стаж 15 років, тобто за 20 років, починаючи з 26.03.2017 по 03.10.2017.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ч. 1 ст. 383 КАС України передбачено, що заява може містити лише одну вимогу - вимогу про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень.

Однак, колегія суддів зазначає, що вимога заявника про зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до положень частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ від 28.02.1991 із збільшенням пенсії на 1% заробітку, що становить 5504.32 грн., за кожний рік роботи понад встановлений стаж 15 років, тобто за 20 років, починаючи з 26.03.2017 по 03.10.2017 має розглядатися як вимога щодо постановлення окремої ухвали судом першої інстанції, яку суд міг постановити у випадку наявності порушення відповідачем закону, та для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону зобов`язати відповідача вчинити дії, які просив вчинити заявник.

Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить висновку, що прохальна частина заяви, поданої ОСОБА_1 в порядку статті 383 КАС України відповідає вимогам 1 цієї статті.

Крім того, у заяві ОСОБА_1 зазначила, що вона звільняється від сплати судового збору як особа, яка постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС першої категорії.

Однак, суд першої інстанції вказав, що позивачем до заяви про визнання протиправними дій документу про сплату судового збору не додано, а зазначення мотивувальній частині на те, що ОСОБА_1 звільняється від сплати судового збору як особи, яка постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС першої категорії, не підтверджене письмовими доказами наданими нею.

Колегія суддів в даному випадку зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

В матеріалах справи (а.с.6, т.1), (а.с.41, т.1) міститься копія посвідчення ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 с від 26.02.2009, яка підтверджує її статус постраждалої внаслідок аварії на ЧАЕС першої категорії, а відтак, суд першої інстанції не був позбавлений можливості з`ясувати такі обставини.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частинами першою, другою статті 8 Кодексу передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі «Делькур проти Бельгії» висловлена позиція, що в демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

Колегія суддів також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 04.12.1995 р. по справі «Беллет проти Франції», в якому Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити перетворення судового процесу у безладний рух.

Європейський суд вказує, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Таким чином, хоча право доступу до суду і не є абсолютним, це право не повинно обмежуватись таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець.

ЄСПЛ неодноразово висловлював у своїх рішеннях позицію щодо необхідності уникнення судами зайвого формалізму. Зокрема, у справі Miragall Escolano v. Spain (рішення від 25.01.2000 р.) Суд зазначив, що надто суворе тлумачення процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду.

Таким чином, хоча право доступу до суду і не є абсолютним, це право не повинно обмежуватись таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець.

Щодо висновків суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду з такою заявою, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст. 383 КАС України заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

Так, у заяві позивач зазначала, що вона дізнався про порушення своїх прав 19.10.2019, отримавши лист Відділу з питань перерахунків пенсій №5 Управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ в Черкаській області від 16.10.2019 №90120/13-07.

Згідно даного листа відповідь на питання щодо доплати за понаднормовий стаж в розмірі 1% від заробітку надавалася у листі №64018/03-07 від 16.07.2019; для перевірки правомірності рішення надіслано запит до ГУ ПФУ.

Лист Головного управління ПФУ в Черкаській області від 16.07.2019 позивач додала до заяви.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки будь-якої інформації щодо дати отримання листа №64018/03-07 від 16.07.2019 в заяві не зазначено, то вбачається, що заяву подано з порушенням 10 денного строку.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази щодо конкретної дати отримання позивачем листа №64018/03-07 від 16.07.2019, натомість, позивач зазначає, що дізналася про порушення своїх прав саме з листа від 16.10.2019 №90120/13-07, а відтак, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо пропуску позивачем строку звернення з заявою в порядку ст. 383 КАС України, не з`ясувавши вказаних обставин.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 дізналася про порушення своїх прав саме з листа відповідача, отриманого 19.10.2019, то, останнім днем для звернення до суду з заявою в порядку ст. 383 КАС України є 29.10.2019. Заявник подала таку заяву засобом поштового зв`язку 23.10.2019 (а.с.130, т.1), та зареєстровано таку судом 24.10.2019 вх. №7558 (а.с.112, т.1), а відтак, позивачем не пропущено строку звернення з такою заявою.

Також, відповідно абзацу 2 ч.3 ст.383 КАС України до заяви додаються докази її надсилання іншим учасникам справи.

Так, як вбачається з матеріалів справи, до заяви було додано докази надсилання заяви Головному управлінню Пенсійного фонду України в Черкаській області, а саме - фіскальний чек АТ «Укрпошта», з якого вбачається, що 23.10.2019 відповідачу були направлені відповідні документи.

Проте, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано суду доказів надіслання копії заяви іншим учасникам у справі, оскільки надана копія фіскального чеку АТ "Укрпошта" від 23.10.2019 не містить інформації про те, які саме документи були направлені.

Колегія суддів вважає такі висновки необґрунтованими, з огляду на наступне.

Як зазначено у частині восьмій Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270 (далі - Правила), оператори поштового зв`язку надають послуги з пересилання внутрішніх та міжнародних поштових відправлень, поштових переказів, зокрема, до внутрішніх поштових відправлень належать: листи - прості, рекомендовані, з оголошеною цінністю.

Частиною одинадцятою Правил визначено, що поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю.

Відповідно до частини 19 Правил, внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю можуть прийматися для пересилання з описом вкладення та/або з післяплатою. Тобто до інших видів листів крім листів з оголошеною цінністю опис вкладення не передбачений.

Із системного аналізу зазначених норм Правил, можна зробити висновок, що Кабінет Міністрів України визначив в окремі категорії поштових відправлень, рекомендовані листи та листи з оголошеною цінністю.

Ч. 2 ст. 161 КАС України передбачено, що суб`єкт владних повноважень при поданні адміністративного позову зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надіслання рекомендованим листом з повідомленням про вручення іншим учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси, копії позовної заяви та доданих до неї документів.

Разом з тим, норми КАС України, в тому числі і ст. 383 КАС України не містить вимог про те, що позивач (заявник) (не суб`єкт владних повноважень) повинен надавати докази надсилання іншим учасникам справи позову (заяви) рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Враховуючи, що з описом вкладення можуть бути лише листи з оголошеною цінністю, колегія суддів робить висновок про невідповідність приписам чинного законодавства ухвали суду першої інстанції щодо необхідності надання позивачем (заявником) опису вкладення, оскільки цього не вимагає КАС України.

Щодо належного підтвердження виконання заявником вимог абзацу 2 ч.3 ст.383 КАС України, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до частини 2 Правил зазначено, зокрема, що розрахунковий документ - документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв`язку.

Статтею 13 Закону України «Про поштовий зв`язок» від 04 жовтня 2001 року № 2759-III передбачено порядок надання поштового зв`язку, зокрема, у абзаці 3 вказано, що у договорі про надання послуг поштового зв`язку, якщо він укладається у письмовій формі, та у квитанції, касовому чеку тощо, якщо договір укладається в усній формі, обов`язково зазначаються найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість. У договорі, стороною якого є національний оператор зв`язку, укладеному у будь-якій формі, має міститися попередження про недопущення пересилання письмової кореспонденції, виконаної і розтиражованої друкарським способом, без вихідних даних (тираж, назва друкарні, номер замовлення та інше). За недотримання цієї вимоги несе відповідальність оператор поштового зв`язку.

Аналізуючи сказані норми, колегія суддів робить висновок, що належним доказом надіслання заявником заяви з додатками іншим учасникам справи є квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 червня 2018 року у справі №820/1186/17.

Відтак, зважаючи на те, що заява позивача, подана в порядку ст. 383 КАС України подана в порядку і строки, передбачені ст. 383 КАС України, натомість судом першої інстанції протиправно було таку повернуто, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування ухвали Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2019 року, оскільки при її постановленні судом першої інстанції порушено норми процесуального права, та направлення справи за заявою ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03.11.2017 у справі № 694/1163/17 до Звенигородського районного суду Черкаської області для продовження розгляду.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

За змістом частини першої статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення з порушенням норм процесуального права, що призвело до створення перешкоди у реалізації позивачем права на доступ до правосуддя, а тому наявні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 жовтня 2019 року скасувати, а справу за заявою ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03.11.2017 у справі № 694/1163/17 направити до Звенигородського районного суду Черкаської області для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді О.О. Беспалов

А.Б. Парінов