Справа № 819/1987/15
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 грудня 2019 року

Київ

справа №819/1987/15

адміністративне провадження №К/9901/14425/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Желєзного І.В.,

суддів: Берназюка Я.О., Чиркіна С.М.,

розглянувши у письмовому провадженні

адміністративну справу № 819/1987/15

за позовом ОСОБА_1

до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" Северина Юрія Петровича

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії

за касаційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" Северина Юрія Петровича

на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду у складі судді Ходачкевич Н.І. від 30 липня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Гуляка В.В., Коваля Р.Й., Судової-Хомюк Н.М. від 17 лютого 2016 року

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товаритсва "ІМЕКСБАНК" Северина Юрія Петровича, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невключення позивача до переліку вкладників Акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» (далі також - АТ «ІМЕКСБАНК»), які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у розмірі вкладу на суму 172000,00 грн у порядку, передбаченому частиною першою статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- зобов`язати відповідача надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про позивача як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами у АТ «ІМЕКСБАНК» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договорами № 660042941 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року Вклад «Постійний клієнт» 13 міс.» від 12 травня 2014 року та № 660043518 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року Вклад «Добробут+» 13 міс.» від 16 червня 2014 року, в розмірі вкладу на суму 172000,00 грн в порядку, передбаченому частиною першою статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію в АТ "ІМЕКСБАНК" Северином Ю.П. безпідставно та необґрунтовано відмовлено у її включенні до переліку вкладників АТ "ІМЕКСБАНК", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, набутого у зв`язку з укладенням між нею та ОСОБА_2 22 січня 2015 року договору відступки права вимоги за договором №660042941 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року на суму 97000,00 грн (далі також - договір відступлення права вимоги за договором №660042941) та укладеного 22 січня 2015 року договору відступки права вимоги за договором №660043518 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року на суму 75000,00 грн (далі також - договір відступлення права вимоги за договором №660043518).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року, позовні вимоги задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що заміна кредитора у зобов`язанні по договору банківського рахунку була здійснена у відповідності до порядку, визначеного статтями 512-517 Цивільного кодексу України, внаслідок чого позивач отримав всі права вкладника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ІМЕКСБАНК" Северин Ю.П. звернувся із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу подано до суду 24 березня 2016 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 березня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі №819/1987/15, витребувано матеріали справи.

Справу передано до Верховного Суду 01 лютого 2018 року.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 липня 2019 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, суддею-доповідачем визначено суддю Желєзного І.В., суддів Берназюка Я.О. та Чиркіна С.М.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 травня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «ІМЕКСБАНК» (далі також - ПАТ «ІМЕКСБАНК») та ОСОБА_2 укладено договір № 660042941 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року вклад «Постійний клієнт» 13 міс.» на суму вкладу 77000,00 грн за ставкою 25 % річних.

16 червня 2014 року між ПАТ «ІМЕКСБАНК» та ОСОБА_2 укладено договір №660043518 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року вклад «Добробут+» 13 міс.» на суму вкладу 50000,00 грн за ставкою 25,5 % річних.

Також встановлено, що 22 січня 2015 року між ПАТ «ІМЕКСБАНК» та ОСОБА_1 укладено договір №660048909 банківського рахунку (у національній валюті).

22 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги за договором № 660042941 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року; згідно з яким ОСОБА_1 набула належне ОСОБА_2 право вимоги за договором № 660042941 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «ІМЕКСБАНК» на суму 97000,00 грн.

22 січня 2015 року між ОСОБА_2 та позивачем укладено договір про відступлення права вимоги за договором № 660043518 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року; вклад «Добробут+» 13 міс.» від 16 червня 2014 року, згідно з яким ОСОБА_1 набула належне ОСОБА_2 право вимоги за договором № 660043518 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «ІМЕКСБАНК» на суму 75000,00 грн.

Цього ж дня 22 січня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмово поінформували ПАТ «ІМЕКСБАНК» про укладення вказаних вище договорів про відступлення права вимоги і про перерахування коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 .

Разом з цим, постановою Правління Національного банку України від 26 січня 2015 року №50 "Про віднесення АТ "ІМЕКСБАНК" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 26 січня 2015 року №16 "Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ "ІМЕКСБАНК", згідно з яким з 27 січня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АТ "ІМЕКСБАНК" Северина Ю.П.

У подальшому позивач 27 травня 2015 року звернулась до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ІМЕКСБАНК» Северина Ю.П. із заявою про визнання її вкладником на суму у розмірі 172000,00 грн на підставі вказаних вище договорів про відступлення права вимоги від 22 січня 2015 року та про включення її до переліку вкладників ПАТ «ІМЕКСБАНК», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у розмірі вкладу 172000,00 грн згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідь на звернення від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ІМЕКСБАНК" Северина Ю.П. позивач не отримувала, в перелік вкладників АТ «ІМЕКСБАНК», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, позивач не включена.

Вважаючи, що її права порушені, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанцій незаконно, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, частково задоволено позовні вимоги. Відповідач зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано, що позивач безпосередньо не укладав з АТ «ІМЕКСБАНК» жодних договорів банківського вкладу, в тому числі договору приєднання, а набув своїх прав на підставі договору цесії, укладеного з вкладником - третьою особою, яка саме і підписувала та укладала з АТ «ІМЕКСБАНК» вищезазначений Договір приєднання та відомості про яку вносились у базу даних АТ «ІМЕКСБАНК». Вказує на те, що позивач як новий кредитор на суму набутих прав вимоги не значиться в базі даних АТ «ІМЕКСБАНК» як вкладник банку; «переоформлення» набутих ним прав вимог не відповідає передбаченим в Законі ознакам «вкладника», відтак такий не має права вимагати від АТ «ІМЕКСБАНК» або від відповідача включення його до реєстру (переліку) вкладників як особи, що набула право отримати виплату грошових сум гарантованого відшкодування з коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Від позивача надійшли заперечення на касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ІМЕКСБАНК" Северина Ю.П., в яких зазначається, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, прийнятими з правильним застосуванням норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, а тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 липня 2015 року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року не відповідають, а вимоги касаційної скарги є обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі також - ФГВФО), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; Закон № 4452-VI).

Частиною першою статті 3 Закону № 4452-VI визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на дату прийняття такого рішення незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000,00 грн. Фонд не відшкодовує кошти: передані банку в довірче управління; за вкладом у розмірі менше 10 гривень; за вкладом, підтвердженим ощадним (депозитним) сертифікатом на пред`явника.

Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Згідно з положеннями статті 27 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур`єр», «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Отже, Закон № 4452-VI пов`язує виникнення права на відшкодування суми коштів за вкладом разом з нарахованими на дату віднесення банку до категорії неплатоспроможних відсотками з настанням таких обставин: 1) прийняття Національним банком України рішення про віднесення відповідного банку до категорії неплатоспроможних (у разі, якщо на дату прийняття такого рішення дія договору банківського вкладу закінчилась) або рішення про відкликання банківської ліцензії; 2) наявність на дату віднесення банку до категорії неплатоспроможних у фізичної особи банківського вкладу (рахунку) за договором, укладеним до вказаної дати; 3) наявність на зазначеному банківському вкладі фізичної особи коштів разом з нарахованими відсотками на суму не менше 10 грн; 4) включення уповноваженою особою Фонду фізичної особи до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування суми коштів за вкладами, з визначенням конкретної суми відшкодування; 5) затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстрів вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, відповідно до складеного уповноваженою особою Фонду переліку вкладників; 6) опублікування Фондом оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур`єр», «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет, що здійснюється не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Тобто однією з умов виникнення у фізичної особи права на отримання відшкодування коштів за рахунок ФГВФО є наявність на дату прийняття Національним Банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних відкритого банківського рахунку (вкладу) відповідно до договору, укладеного між банком та фізичною особою.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Частиною першою статті 2 Закону № 4452-VI визначено, що вклад - це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI передбачено, що вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Згідно з положеннями частини першої статті 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, вкладні (депозитні) рахунки відкриваються на конкретну особу за умови надання відповідних документів. При цьому, вкладником вважається саме та особа, яка має відкритий на своє ім`я рахунок у банку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 815/2490/15, від 10 квітня 2019 року у справі № 826/2471/16, від 16 квітня 2019 року у справі № 819/1984/15, від 23 квітня 2019 року у справі № 826/12815/15.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, за умовами договорів № 660042941 від 20 січня 2014 року та №660043518 від 16 червня 2014 року, укладених між ПАТ «ІМЕКСБАНК» та ОСОБА_2 , банк відкрив депозитні рахунки, на яких на момент запровадження тимчасової адміністрації обліковувалась сума коштів 172000,00 грн, тобто саме ОСОБА_2 є вкладником банку у розумінні статті 2 Закону № 4452-VI та набув право на відшкодування вказаної суми за рахунок коштів Фонду.

Судами попередніх інстанцій також встановлено відсутність на момент запровадження тимчасової адміністрації у банку на поточному рахунку позивача у ПАТ «ІМЕКСБАНК» грошових коштів, оскільки укладені між позивачем та ОСОБА_2 договори про відступлення права вимоги від 22 січня 2014 року не є підставою для автоматичного віднесення позивача до вкладників банку, так як цьому має передувати процедура укладення договору банківського вкладу між банком та ОСОБА_1 з подальшим переведенням на відкритий рахунок грошових коштів згідно з вказаним договором.

Водночас, право власності позивача на кошти відповідно до договору відступлення права вимоги може бути реалізоване шляхом визнання позивача кредитором по відношенню до банку, що є підставою для задоволення його вимог у порядку черговості, визначеними статтею 52 Закону № 4452-VI, за рахунок коштів, одержаних у результаті реалізації і продажу майна банку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 815/2490/15, від 02 квітня 2019 року у справах № 826/22956/15 та № 826/18291/15, від 17 липня 2019 року у справі № 819/3047/15, від 21 листопада 2019 року у справі № 819/1566/15.

З огляду на вищезазначене колегія суддів вважає необґрунтованим висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що ОСОБА_1 є вкладником банку у розумінні статті 2 Закону № 4452-VI та отримала право на відшкодування суми коштів за вкладом, оскільки такий висновок ґрунтується на неправильному застосування норм матеріального права, а саме: статей 2, 26, 27 Закону № 4452-VI, що відповідно до статті 351 КАС України є підставою для їх скасування та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 351 КАС підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено необґрунтовані рішення, які постановлено без дотриманням норм матеріального права, у зв`язку із чим вони підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 345, 351, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ІМЕСКБАНК" Северина Юрія Петровича задовольнити.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 липня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ІМЕСКБАНК" Северина Юрія Петровича про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Желєзний

Судді: Я.О. Берназюк

С.М. Чиркін