Справа № 1.380.2019.005236
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1.380.2019.005236
16 грудня 2019 року м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Мричко Н.І.,
за участю секретаря судового засідання Кулик С.В.,
представника позивача Стефановича Ю.М.,
представників відповідача Данилишина С.П., Школьної А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку за весьперіод затримки розрахунку при звільненні, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» (далі ДУ «Львівська виправна колонія (№48)», Відповідач), в якій, із урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 26.11.2019, просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» щодо не проведення повного розрахунку при звільненні невиплату ОСОБА_1 в день звільнення компенсації за неотримане речове майно;
- стягнути з ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 324153,83 грн. за весь період затримки розрахунку при звільненні з 21.02.2018 по день фактичного розрахунку 24.10.2019, виходячи з розміру 530,53 грн. в день.
Ухвалою від 16.10.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Згідно з ухвалою від 16.12.2019, у задоволенні клопотання представника Відповідача про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку за весьперіод затримки розрахунку при звільненні, відмовлено повністю, а судовий розгляд справи по суті продовжено.
06.11.2019 від Відповідача надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву (арк. справи 52-53), в яких зазначає, що компенсація за неотримане речове майно по своїй суті є одноразовою виплатою, яка не включається до складу грошового забезпечення та не є обов`язковою формою забезпечення соціальних гарантій при звільненні для персоналу кримінально-виконавчої служби. Вважає, що у Позивача відсутні підстави для стягнення компенсації за неотримане речове майно, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.
07.11.2019 представник Позивача в судовому засіданні подав відповідь на відзив (арк. справи 54-56). Зазначає, що якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил. Вважає, що відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України, Позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Позивач, представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили такі задовольнити.
Представники Відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, доповненнях до відзиву на позовну заяву. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив таке.
Згідно з витягу з наказу ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» від 20.02.2018 №_14_/ОС/ВП-18, підполковника внутрішньої служби Древка М.П. (М-100173), начальника медичної частини лікаря ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» 20.02.2018 звільнено у запас Збройних Сил України (з поставкою на військовий облік) за п.1 пп.2 ст.77 (через хворобу). Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 17 років 08 місяців 04 днів, у пільговому обчисленні 22 роки 08 місяців 25 днів (арк. справи 12).
21.02.2018 Позивач звернувся із заявою до Відповідача, в якій просив виплатити йому грошову компенсацію за неотриманий форменний одяг згідно з постанови КМУ від 14.08.2013 № 578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби». Вказану грошову компенсацію просив провести на банківську картку «Приватбанк», на яку Позивач отримував грошове забезпечення (арк. справи 31).
Отже, фактичний розрахунок грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні ОСОБА_1 , Відповідачем проведено під час розгляду справи судом, а саме 24.10.2019, що підтверджується сторонами і не оспорюється.
Позивач вважає, що не проведення та невиплата при звільненні компенсації за неотримане речове майно в день звільнення свідчить про протиправну бездіяльність Відповідача, а тому за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду.
При вирішенні спору, суд виходив з такого.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 № 2713-ІV держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.
Згідно частиною 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578 затверджено Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - Порядок № 578).
Цей Порядок визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.
Речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань (п. п. 1, 2 Порядку № 578).
Відповідно до пункту 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (п. 60 Порядку № 578).
З системного аналізу вищенаведених норм, суд дійшов висновку, що Порядок № 578, визначає два альтернативні способи забезпечення працівника кримінально-виконавчої служби, належним йому речовим майном у разі звільнення, тобто, особа має право отримати речове майно особистого користування, яке не видане йому на день звільнення, або отримати грошову компенсацію за таке майно. Крім цього, реалізація як одного, так і іншого способу забезпечення працівника належним йому речовим майном у разі звільнення, здійснюється шляхом волевиявлення, тобто поданням заяви або рапорту за місцем проходження служби.
Суд встановив, що наказом ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» від 20.02.2018 №_14_/ОС/ВП-18, ОСОБА_1 20.02.2018 звільнено у запас Збройних Сил України (з поставкою на військовий облік) за п.1 пп.2 ст.77 (через хворобу).
21.02.2018 Позивач звернувся із заявою до Відповідача, в якій просив виплатити йому грошову компенсацію за неотриманий форменний одяг згідно з Постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби». Вказану грошову компенсацію просив провести на банківську картку «Приватбанк», на яку Позивач отримував грошове забезпечення.
Відповідно до частини 1 статті 78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Таким чином, станом на день звільнення Позивача з ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» у запас Збройних Сил України, з Позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.
Отже, на час прийняття наказу про звільнення Позивача з ДУ «Львівська виправна колонія (№48)», Відповідач протиправно не провів з ним розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.
Слід зауважити, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
Також, суд зазначає, що частиною 6 статті 7 КАС України передбачено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
Приписами статті 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому, працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
При цьому, норми КЗпП України не поширюються на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, в частині порядку та умов визначення оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Однак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому суд вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати аналогію закону, зокрема, норми статей 116, 117 КЗпП України, які передбачають відповідальність роботодавців за затримку розрахунку при звільненні.
Таким чином, є помилковим покликання Відповідача на те, що компенсація за неотримане речове майно не включається до складу грошового забезпечення та не є обов`язковою формою забезпечення соціальних гарантій при звільненні для персоналу кримінально-виконавчої служби.
Як уже зазначалося вище, під час розгляду такої справи суд встановив, що на день звільнення Позивача у запас Збройних Сил України йому не виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно, тобто при звільненні Відповідач не провів повного розрахунку з ним. Відтак відповідно до статті 117 КЗпП України Позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.
Із пункту 5 цього Порядку видно, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 1, 2 п. 8 вказаного Порядку).
З огляду на викладене, оскільки остаточний розрахунок при звільненні Позивача проведений із ним лише 24.10.2019, суд констатує протиправну бездіяльність Відповідача щодо не нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21.02.2018 по 24.10.2019 та необхідність стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за відповідний період.
З огляду на викладене, вимога Позивача про стягнення з ДУ «Львівська виправна колонія (№48)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні з 21.02.2018 по день фактичного розрахунку 24.10.2019 в розмірі 324153,83 грн., підлягає задоволенню.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що Відповідач не довів правомірності своєї бездіяльності, а його заперечення не ґрунтуються на вимогах чинного національного законодавства та засадах верховенства права.
Враховуючи викладене та зважаючи на встановлені обставини, суд вважає позовні вимоги Позивача обґрунтованими, підставними та такими, що підлягають до задоволення повністю.
Щодо судових витрат, то відповідно до вимог частини 5 статті 139 КАС України такі стягненню не підлягають, оскільки Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір».
Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
адміністративний позов задовольнити повністю.
Судові витрати стягненню не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено 22.12.2019.

Суддя Мричко Н.І.