Справа № 2а-2921/12/1070
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 грудня 2019 року

Київ

справа №2а-2921/12/1070

адміністративне провадження №К/9901/4392/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,

суддів - Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

за участю:

секретаря судового засідання - Томах О.О.,

представника позивача - Таргонського М.М.,

представників відповідача - Куліди А.А., Михайлова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Ірпінської об`єднаної державної податкової інспекції Київської області Державної податкової служби (правонаступник Головне управління ДФС у Київський області),

на постанову Київського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2012 року (Суддя: Брагіна О.Є.),

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2014 року (Судді: Оксененко О.М., Бистрик Г.М., Карпушова О.В.),

у справі № 2а-2921/12/1070

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бучанський завод склотари»

до Ірпінської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області (правонаступник Головне управління ДФС у Київський області),

про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

25 червня 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бучанський завод склотари» (далі - позивач, товариство, ТОВ «Бучанський завод») звернулось до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ірпінської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області (правонаступник Головне управління ДФС у Київський області, далі - відповідач), в якому просило суд скасувати податкові повідомлення-рішення: від 13.06.2012 року № на суму 25 918 977 грн; від 13.06.2012 року № на суму 73 757 грн; від 18.06.2012 року № на суму 443 216 грн; від 18.06.2012 року № на суму 942 615 грн.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2014 року, позов задоволений.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм процесуального та матеріального права при розгляді справи, просив скасувати судові рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів касаційної скарги відповідач зазначив, що в ході перевірки встановлено, що позивачем в процесі виробництва зворотні відходи (склобій) враховуються за ціною нижче собівартості, проте собівартість склобою повинна бути включена до складу доходу підприємства. З огляду на викладене позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 25 918 977 грн (визначеному у декларації з податку на прибуток підприємства за 2011 рік).

Крім цього, товариством необґрунтовано віднесено до складу витрат витрати на юридичні послуги, отримані від Представництва «Бейкер і Макензі Сі Ай Ес Лімітед» () у 2 кварталі 2011 року на суму 210 650,78 грн, та у 4 кварталі 2011 року на суму 122 218,96 грн, оскільки в ході перевірки не встановлено обґрунтованої необхідності отримання даних юридичних послуг, крім того на підприємстві є власні юристи.

До того ж, в порушення вимог п. 198.2 (з урахуванням п. 187.9 статті 187 ПК України), 198.3, 198.6 статті 198 ПК України позивачем неправомірно віднесені до складу податкового кредиту суми, сформовані позивачем по взаємовідносинам з ТОВ «МТС 500», оскільки надані позивачем контролюючому органу на підтвердження господарських операцій видаткові накладні підписані директором продавця - ТОВ «МТС 500» ОСОБА_3. , а з врахуванням висновку спеціаліста СТКЗР Білоцерківського МВ НДЕКЦ при ГУ МВС України № 215 від 08.05.2012 р. підписи на досліджуваних документах виконані не ОСОБА_3 (відповідальною особою ТОВ «МТС 500»).

Крім викладеного, перевіркою встановлено порушення порядку заповнення податкової декларації з податку на прибуток за ІІ квартал 2011 року від 29.11.2011 року № , а саме: в рядку 06.6 встановлено методологічну помилку: платником невірно перенесена сума від`ємного значення об`єкта оподаткування за 1 квартал 2011 року, а саме рядок 06.6 податкової декларації з податку на прибуток підприємства за ІІ квартал 2011 року - від`ємне значення об`єкта оподаткування за І квартал 2011 року - дорівнює 44 661 046, а повинна відповідати від`ємному значенню об`єкту оподаткування, отриманого за результати діяльності в І кварталі 2011 році у сумі 28 172 154 грн.

Вищевикладені порушення стали підставою для висновку про порушення позивачем: п.п.135.5.4 п.135.5 статті 135, п.п.138.4, 138.7 статті 138, п.п.139.1.1, 139.1.9 п.139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування за результатами 2011 р. в сумі 25 918 977 грн. та заниження податкового зобов`язання з податку на прибуток за 4 квартал 2011 р. у сумі 73757 грн.; а також п.187.1, статті 187, п.188.1 статті 188, п.198.2,198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України в результаті чого завищено бюджетне відшкодування на загальну суму 443 216 грн, в т. ч по періодах: за лютий 2011 року на суму 84 920 грн, за березень 2011 року на суму 94 905 грн, за квітень 2011 року на суму 47 679 грн, за травень 2011 року на суму 63 066 грн, за червень 2011 року на суму 53 875 грн, за липень 2011 року на суму 61 809 грн, за листопад 2011 року на суму 36 962 грн; та завищено залишок від`ємного значення з ПДВ на суму 942 615 грн, в т.ч по періодах: за липень 2011 року на суму 120 755 грн, за серпень 2011 року на суму 127 173 грн, за вересень 2011 року на суму 228 508 грн, за листопад 2011 року на суму 305 456 грн, за грудень 2011 року на суму 160 723 грн.

В надісланих на адресу суду запереченнях на касаційну скаргу позивач вказав, що доводи касаційної скарги дублюють текст акту перевірки від 31.05.2012 року № 748/22-4/30530431 та не містять посилання на підставу порушення судами норм матеріального та процесуального права при розгляді справи. З врахуванням викладеного просив суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти доводів касаційної скарги з врахуванням надісланих вище заперечень, просив відмовити в її задоволенні. Представники відповідача з врахуванням доводів касаційної скарги просили її задовольнити, скасувати судові рішення, та прийняти нове про відмову в задоволенні позову. Також додатково посилались на врахування під час розгляду справи вироку Печерського районного суду м. Києва від 28.11.2012 року та постанови Святошинського районного суду м. Києва від 09 січня 2013 року (як доказ нереальності господарських правовідносин ТОВ «МТС 500» з ТОВ «Бучанський завод склотари»).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, в травні 2012 р. відповідачем, на підставі пп. 20.1.4 п.20.1 статті 20, 75.1 статті 75, п. 77.1, п. 77.4 статті 77 ПК України, проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ «Бучанський завод склотари» на предмет дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2011 р., за результатом якої 31.05.2012 року складений акт перевірки № 748/22-4/30530431 з висновками про порушення товариством:

- п.п.135.5.4 п.135.5 статті 135, п.п.138.4, 138.7 статті 138, п.п.139.1.1, 139.1.9 п.139.1 статті 139 Податкового кодексу України, у зв`язку з завищенням від`ємного значення об`єкту оподаткування за результатами 2011 р. в сумі 25 918 977 грн та заниженням податкового зобов`язання з податку на прибуток за 4 квартал 2011 р. у сумі 73 757 грн;

- п.187.1, статті 187, п.188.1 статті 188, п.198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України у зв`язку з завищенням товариством бюджетного відшкодування у розмірі 443 216 грн, та залишку від`ємного значення з ПДВ на суму 942 615 грн.

За висновками акту перевірки відповідачем складені податкові повідомлення-рішення:

-від 13.06.2012 року № форми «П», якими позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 25 918 977 грн у декларації з податку на прибуток за 2011 р.;

-від 13.06.2012 року № форми «Р», яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток в розмірі 73 757 грн;

-від 18.06.2012 року № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування на 443 216 грн (за лютий 2011 року на суму 84 920 грн, за березень 2011 року на суму 94 905 грн, за квітень 2011 року на суму 47 679 грн, за травень 2011 року на суму 63 066 грн, за червень 2011 року на суму 53 875 грн, за липень 2011 року на суму 61 809 грн, за листопад 2011 року на суму 36 962 грн);

-від 18.06.2012 року № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування на 942 615 грн (за липень 2011 року на суму 120 755 грн, за серпень 2011 року на суму 127 173 грн, за вересень 2011 року на суму 228 508 грн, за листопад 2011 року на суму 305 456 грн, за грудень 2011 року на суму 160 723 грн).

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, вважається дата тієї події, що відбулася раніше: - дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; - дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються з: - витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; - інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; - крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Отже, показники доходів та витрат безпосередньо впливають на об`єкт оподаткування.

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

В силу підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до частини другої вказаного закону, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість та валові витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як встановлено судами, в податковій декларації з податку на прибуток за 2011 рік ТОВ «Бучанський завод склотари» у рядку 06.1 3В «Загальновиробничі витрати» сума дорівнює 0 грн., так як згідно п.12.2 наказу про облікову політику підприємства № 2 від 04.01.2010 року загальновиробничі витрати не включаються окремо до складу витрат, а включаються до виробничої собівартості продукції (товарів, робіт, послуг).

Суди встановили, що в ході перевірки працівники контролюючого органу дійшли висновку, що позивачем в процесі виробництва зворотні відходи (склобій) враховуються за ціною нижче собівартості і вважають, що собівартість склобою повинна бути включена до складу доходу підприємства. Крім того, відповідач відніс готову продукцію, яка була списана за актами комісії позивача про її псування та повернута до виробництва як склобій, до складу безоплатно отриманої і вимагав включення вартості такого склобою до складу доходу підприємства.

Працівниками контролюючого органу не було визнано витрати позивача на придбання склобою у ТОВ «МТС 500» у зв`язку з невідповідністю оформлених за угодою купівлі-продажу №18 від 05.01.2011 р. видаткових накладних статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пунктам 2.4, 2.15-2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.

До порушень, виявлених відповідачем в процесі перевірки, віднесено включення підприємством до складу валових витрат суми вартості юридичних послуг, одержаних товариством від представництва компанії «Бейкер і Мекензі Сі Ай Ес Лімітед». На думку перевіряючих включення вказаних витрат до валових витрат підприємства є необґрунтованим з огляду на наявність у підприємства власних юристів.

Також в акті перевірки відповідач стверджує про необхідність включення до складу інших доходів товариства суми перевищення собівартості склобою над середньомісячною вартістю зворотних відходів (склобою) та вартості списаної готової продукції, оскільки на вказані суми доходів необхідно нараховувати податкові зобов`язання з ПДВ.

Суд апеляційної інстанції в судовому рішенні посилався на висновки судово-економічної експертизи у даній справі, призначеній у відповідності до ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2013 року, зазначивши наступне.

Згідно з п. 12 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року № 318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 року за № 27/4248 (далі по тексту Положення) прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, викладеному в пункті 11 цього Положення (стандарту).

Пунктом 11 Положення визначено, що собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат. До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.

Виробнича собівартість продукції зменшується на справедливу вартість супутньої продукції, яка реалізується, та вартість супутньої продукції в оцінці можливого її використання, що використовується на самому підприємстві.

Таким чином, собівартість складається, зокрема, з вартості сировини, яка зменшується на вартість зворотних відходів за ціною можливого її використання.

Відповідно до наказу ТОВ «Бучанський завод склотари» № 2 від 04.01.2010 року «Про облікову політику підприємства» виробнича собівартість продукції зменшується на суму зворотних відходів у вигляді склобою за ціною можливого його використання, яка визначається як ціна можливої реалізації склобою, при цьому ціна можливої реалізації склобою дорівнює покупній ціні склобою у поточний календарний місяць. Якщо склобій у поточному календарному місяці не придбавався, то береться покупна ціна склобою за попередній місяць, в якому було таке придбання.

При цьому, зворотні відходи, які складаються з: склобою, який утворився в процесі виробництва скляної продукції та в подальшому використовується у власному виробництві скляної продукції в якості сировинного матеріалу (склобій, який вийшов з печі та повертається до шихти), та списаної забракованої скляної продукції, яка переводиться у склобій та в подальшому використовується у власному виробництві скляної продукції в якості сировинного матеріалу оприбутковується (згідно актів на списання готової продукції (банки, пляшки) та оприбуткування склобою) за ціною можливого його використання, якою є ціна можливої реалізації склобою (облікова ціна покупного склобою).

Скасовуючи вищенаведені податкові повідомлення-рішення, суди виходили з правомірності зменшення позивачем собівартості продукції, яка формує податкові витрати на суму вартості зворотних відходів за ціною можливої реалізації склобою. Крім цього, суди не приймали посилання відповідача на висновок спеціаліста СТКЗР Білоцерківського МВ НДЕКЦ при ГУ МВС України № 215 від 08.05.2012 р., як на підставу документального непідтвердження господарських операцій з ТОВ «МТС 500» з посиланням на те, що відповідно до положень глави 6 Кодексу адміністративного судочинства України належним доказом в адміністративній справі може бути саме висновок експерта, а не спеціаліста. Крім того, відповідачем не було надано доказів наявності вироку суду відносно ТОВ «МТС 500», а договір поставки, укладений з ТОВ «МТС 500» до теперішнього часу у судовому порядку не визнаний недійсним.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає передчасними вказані висновки судів попередніх інстанцій, оскільки судами при розгляді справи взагалі не надано оцінку встановленим відповідачем фактичним порушенням при проведенні перевірки в розрізі визначених сум грошових зобов`язань, а лише були враховані висновки cудово-економічної експертизи без оцінки первинних документів, наявних в матеріалах справи. Проте правильність визначених відповідачем в податкових повідомленнях-рішеннях сум має бути перевірена судами при розгляді даної справи.

Крім цього судам необхідно надати оцінку висновку відповідача в акті перевірки про порушення позивачем порядку заповнення податкової декларації з податку на прибуток за ІІ квартал 2011 року від 29.11.2011 року № (рядок 06.6) з врахуванням висновків судового рішення у справі № 2а-2921/12/1070.

До того ж, в суді першої інстанції представники відповідача визнали помилковість висновку акту перевірки з приводу тверджень про безпідставність включення до складу валових витрат товариства у 2 кв.та 4 кв.2011 р. суми у розмірі 332 869,74 грн.

Разом з тим, за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що суди допустили порушення норм процесуального права, не встановивши фактичні обставини, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції для перевірки та оцінки первинних документів в розрізі встановлених податковим органом порушень.

До того ж, колегія суддів не приймає наданий представником відповідача в судовому засіданні в суді касаційної інстанції вирок Печерського районного суду м. Києва від 28.11.2012 року та постанову Святошинського районного суду м. Києва від 09 січня 2013 року в підтвердження нереальності господарських правовідносин позивача з його контрагентом ТОВ "МТС 500", оскільки на виконання вимог ч. 2 статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, а також збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, які не були надані судам попередніх інстанцій.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243, 246, 250, 341, 345, 349, 350 , 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Ірпінської об`єднаної державної податкової інспекції Київської області Державної податкової служби (правонаступник Головне управління ДФС у Київський області), задовольнити частково.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2014 року скасувати. Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник В.П. Юрченко