Справа № 823/5088/15
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 грудня 2019 року

Київ

справа №823/5088/15

адміністративне провадження №К/9901/14948/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Бучик А.Ю.,

суддів - Мороз Л.Л., Рибачука А.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань у м. Черкаси на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року (суддя Тимошенко В.П.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року (колегія суддів: Мацедонська В.Е., Грищенко Т.М., Лічевецький І.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань в м. Черкаси про визнання неправомірним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Черкаси, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення №2 від 23 жовтня 2014 року. Вказаним рішенням комісії з розгляду акта про нещасний випадок, що трапився з ОСОБА_1 06 травня 1987 року на автостраді Черкаси-Умань , визначено, що у відділення не має правових підстав щодо призначення страхових виплат та інших витрат на відшкодування шкоди ОСОБА_1 за актом про нещасний випадок, затвердженого 17 грудня 1990 року керівником Черкаського обкому профспілки працівників споживчої кооперації.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року, позов задоволено.

Не погодившись з судовими рішеннями відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга, зокрема, обґрунтована тим, що рішення №2 від 23 жовтня 2014 року не є індивідуальним актом, внаслідок якого виникають, порушуються чи припиняються права позивача, оскільки не вирішує питання про призначення чи відмову у призначенні позивачу страхових виплат, а тому вказує що всупереч ст. 2 КАС України не повинне переглядатися в судовому порядку та в порядку адміністративного судочинства. Також вказує, що комісія з розгляду акта про нещасний випадок, що прийняла оскаржуване рішення не є суб`єктом владних повноважень.

У запереченні на касаційну скаргу позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 травня 2016 року відкрито касаційне провадження.

Справу передано до Верховного Суду.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Черкаси за призначенням йому страхових виплат та подав нотаріально посвідчену копію Акту про нещасний випадок форми Н-1, затвердженого 17 грудня 1990 року керівником Черкаського обласного комітету профспілки працівників споживчої кооперації.

Рішенням комісії з розгляду акта про нещасний випадок, що трапився з ОСОБА_1 06 травня 1987 року на автостраді Черкаси- Умань , від 23 жовтня 2014 року №2 визначено, що у відділення не має правових підстав щодо призначення страхових виплат та інших витрат на відшкодування шкоди ОСОБА_1 за Актом про нещасний випадок, затвердженим 17 грудня 1990 року керівником Черкаського обкому профспілки працівників споживчої кооперації.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що оскаржуване рішення встановлює певні факти, обставини, містить висновки, які безпосередньо стосуються права позивача на страхові виплати та їх відшкодування. Дійшли висновку, що комісія створена за відсутності необхідних на те повноважень у відповідача.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов`язків, надання їм соціальних послуг у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також у разі їх смерті здійснення страхових виплат непрацездатним членам їх сімей.

Відповідно до ч.2 ст.2 вищезазначеного Закону особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов`язаних з виконанням ними трудових обов`язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону.

В силу вимог ст.6 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» суб`єктами страхування від нещасного випадку є застраховані громадяни, а в окремих випадках - члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик. Застрахованою є фізична особа, на користь якої здійснюється страхування (працівник). Страхувальниками є роботодавці, а в окремих випадках - застраховані особи. Страховик - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Об`єктом страхування від нещасного випадку є життя застрахованого, його здоров`я та працездатність.

Відповідно до ст. 36 Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів. Рішення оформляється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім`ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів. Фонд соціального страхування від нещасних випадків може затримати страхові виплати до з`ясування підстав для виплат, якщо документи про нещасний випадок оформлені з порушенням установлених вимог.

Судами встановлено, що наказом начальника відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Черкаси від 28 серпня 2013 року №121 створено комісію по розгляду та вивченню актів розслідування нещасних випадків, що сталися до 01 квітня 2001 року та розслідувались без участі представників Фонду.

Предметом цього позову є саме рішення комісії з розгляду акта про нещасний випадок, що трапився з ОСОБА_1 06 травня 1987 року на автостраді Черкаси- Умань , від 23 жовтня 2014 року №2

В подальшому, постановою від 24 жовтня 2014 року №2301/12052/12052/356 Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань у м. Черкаси відмовило позивачу у призначенні страхових виплат та наданні соціальних послуг.

Згідно п. 1 ч.2 ст. 17 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення до суду) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

З огляду на вказане індивідуальний акт: містить індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; регулює конкретну життєву ситуацію; дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Основного Закону України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (п. 4.1 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Колегія суддів вказує, що індивідуальним актом є постанова від 24 жовтня 2014 року №2301/12052/12052/356, якою Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань у м. Черкаси відмовило позивачу у призначенні страхових виплат та наданні соціальних послуг.

Рішення ж комісії з розгляду акта про нещасний випадок, що трапився з ОСОБА_1 06 травня 1987 року, від 23 жовтня 2014 року №2 не містить ознак індивідуального акту, оскільки не створює, змінює чи припиняє певні права позивача, є лише внутрішнім службовим документом, правомірність чи протиправність якого переглядається разом з оскарженням постанови про відмову у призначенні страхових виплат.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у п. 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута.

При цьому власне рішення комісії не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги, спрямовані на фактичне визнання його незаконним, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Також Суд зауважає, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, у зв`язку із чим, суд вважає, що оскарження спірного рішення комісії не передбачено в порядку будь - якого судочинства, оскільки, як вище встановлено, не містит ознак індивідуально-правового акту та не може бути самостійним предметом позову.

Відповідні висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 826/14493/17, від 18.09.2019 у справі № 2040/6074/18.

Частиною першою статті 354 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 343, 354, 355, 356 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань у м. Черкаси задовольнити частково.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року скасувати.

Провадження у справі № 823/5088/15 закрити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий А.Ю. Бучик

Судді Л.Л. Мороз

А.І. Рибачук