Справа № 420/6022/19
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6022/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 грудня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С. при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у письмовому провадженні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про зобов`язання в/ч НОМЕР_1 відшкодувати збитки, що передбачені ст.117 Кодексу законів про працю України, зобов`язати в/ч НОМЕР_1 відшкодувати збитки (упущену вигоду), що передбачена ст.22 Цивільного кодексу України, зобов`язати в/ч НОМЕР_1 виплатити заборгованість по індексації заробітної плати за 2014-2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про зобов`язання в/ч НОМЕР_1 відшкодувати збитки, що передбачені ст.117 Кодексу законів про працю України, зобов`язати в/ч НОМЕР_1 відшкодувати збитки (упущену вигоду), що передбачена ст.22 Цивільного кодексу України, зобов`язати в/ч НОМЕР_1 виплатити заборгованість по індексації заробітної плати за 2014-2017 року.

Позивач просить задовольнити позов з огляду на наступне. ОСОБА_1 , майор запасу Збройних Сил України, згідно наказу № 267 від 26.12.2017 року командира військової частини НОМЕР_1 був звільнений з лав Збройних сил України. На момент звільнення, на думку позивача, повинен був отримати: одноразову грошову винагороду при звільненні з військової служби у сумі 53105 (п`ятдесят три тисячі сто п`ять) гривень 63 копійки, грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 23597 (двадцять три тисячі п`ятсот дев`яносто сім) гривень 24 копійки, заборгованість по індексації заробітної плати за 2014-2017 роки.

31.01.2018 року позивачу на картку ПриватБанку були зараховані гроші у сумі 54028 (п`ятдесят чотири тисячі двадцять вісім) гривень 90 копійок з поміткою «Заробітна плата».

Ці кошти - одноразова грошова допомога при звільненні та грошове забезпечення за грудень 2017 р. Однак грошова компенсація за неотримане речове майно і заборгованість по індексації заробітної плати за 2014-2017 роки виплачені не були.

10.03.2018 року позивач письмово звернувся до Південного територіального управління Військової служби правопорядку зі скаргою на керівництво військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно та заборгованості по індексації заробітної плати за 2014-2017 роки.

14.03.2018 року керівництво Південного територіального управління Військової служби правопорядку письмово наддало позивачу відповідь, що його скарга для подальшої перевірки фактів та прийняття рішення спрямована до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (копія відповіді додається). На даний час відповіді з Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на скаргу позивача не надано.

29.11.2018 року позивачу на картку ПриватБанку були зараховані гроші у сумі 23127 (Двадцять три тисячі сто двадцять сім) гривень 06 копійок з поміткою «Компенсація за неотримане речове майно».

Однак заборгованість по індексації заробітної плати за 2014-2017 роки не були виплачені.

02.08.2019 року до військової частини НОМЕР_1 був відправлений адвокатський запит про надання інформації, який був отриманий військовою частиною НОМЕР_1 07.08.2019 року.

03.10.2019 року була отримана відповідь на адвокатський запит з військової частини НОМЕР_1 на чотирьох аркушах, а саме: відповідь на адвокатський запит №3000 від 18.09.2019 року; відповідь помічника командира військової частини НОМЕР_1 з фінансово-економічної роботи №549/фес від 18.09.2019 року; витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №267 від 26.12.2017 року; довідка про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії №548 від 18.09.2019 року. Решту документів, вказаних в запиті, отримано не було.

Таким чином позивач вважає, що бездіяльність військової частини НОМЕР_1 призвела до порушення його матеріального права, а саме неотримання законно очікуваних грошей при звільненні з військової служби.

Ухвалою суду від 15 жовтня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 04 листопада 2019 року.

Позивач з`явився до судового засідання, не заперечував проти подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

До судового засідання не з`явився представник відповідача, про дату,час та місце судого засідання повідомлений належним чином та завчасно.Відзиву на позовну заяву не надано.

На підставі положень ч.9 ст.205 КАС України, суд ухвалив рішення розглянути цю справу в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Позивач проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді командира кадру 100 механізованого батальйону 61 окремої механізованої бригади.

Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 14 листопада 2017 року № 197 позивача звільнено з військової служби у запас, відповідно до пункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) з урахуванням частини шостої статті 26 з урахуванням підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (як таких що проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення

демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту), вважати, що справи та посаду здав і направлено для зарахування на військовий облік до Суворовського РВК міста Одеса. З 26 грудня 2017 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Як вбачається зі змісту вищевказаного наказу, позивачу при звільненні визначено виплатити: щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 450% місячного грошового забезпечення, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% від місячного грошового забезпечення, надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10% до посадового окладу за період з « 01» по « 23» грудня 2017 року, одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі місячного грошового забезпечення за кожний повний прослужений рік обмежену 50%, без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60%, за 15 повних безперервних років, в сумі 53105 гривень 63 копійок.Виплатити грошову компенсацію за не отримане речове майно у сумі 23597 гривень 24 копійки.

31.01.2018 року позивачу на картку ПриватБанку були зараховані гроші у сумі 54028 (п`ятдесят чотири тисячі двадцять вісім) гривень 90 копійок з поміткою «Заробітна плата» (одноразова грошова допомога при звільненні та грошове забезпечення за грудень 2017 р.)

29.11.2018 року позивачу на картку ПриватБанку були зараховані гроші у сумі 23127 (Двадцять три тисячі сто двадцять сім) гривень 06 копійок з поміткою «Компенсація за неотримане речове майно».

Однак, заборгованість по індексації заробітної плати за 2014-2017 роки виплачена не була, що і зумовило позивача звернутись з даним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Таким чином, суд з`ясовує, чи використане повноваження, надане суб`єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначено Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Згідно ч.3 ст.9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 18 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Статтею 19 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії визначено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Так, правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України Про індексацію грошових доходів населення.

Відповідно до ст.2 Закону України Про індексацію грошових доходів населення індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно ст.4 Закону України Про індексацію грошових доходів населення індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до ст.5 Закону України Про індексацію грошових доходів населення підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Так, правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 р. № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Згідно п.4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення).

Пунктом 5 вказаного Порядку визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Таким чином, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

Законом України Про Збройні Сили України визначено, що правовою основою діяльності Збройних Сил України (до структури яких входять, в тому числі, військові частини) є Конституція України, цей Закон, Закон України Про оборону України, статути Збройних Сил України, інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародні договори України, що регулюють відносини в оборонній сфері.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно не здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2014-2017 року.

Відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

При цьому, індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.

За таких підстав, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року та зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання в/ч НОМЕР_1 відшкодувати збитки, що передбачені ст.117 Кодексу законів про працю України, зобов`язати в/ч НОМЕР_1 відшкодувати збитки (упущену вигоду), що передбачена ст.22 Цивільного кодексу України суд вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно ст.22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як встановлено судом, позивачу при звільненні з військової служби у запас виплачено належне йому грошове забезпечення, у день звільненя не було проведено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення.

З урахуванням наведеного, у зв`язку з несвоєчасним нарахуванням та виплатою належної позивачу індексації грошового забезпечення, на його думку, виникли підстави для відшкодування збитків.

Позивач вважає, що він має право на відшкодування збитків, відповідно до положень ст. 22 ЦК України, 117 КЗпП України.

Так, з аналізу вищевикладених положень наведених статей КЗпП України вбачається, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби.

В свою чергу, надаючи правову оцінку спірним правовідносин необхідно зазначити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст. 116,117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на всіх працівників.

В даному випадку, аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 10 травня 2019 року (справа №П/811/276/16), від 07 лютого 2019 року справа (справа №804/5067/16), від 14 березня 2019 року (справа № 820/660/17).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач, вважаючи проведений з При цьому, як вже зазначалось вище, з аналізу положень ст. 117 КЗпП України вбачається, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

В свою чергу, ст.117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

У даному випадку, аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа № 810/1543/17), від 06.06.2018 р. (справа №804/1782/16), від 24.01.2018р. (справа №807/1502/15).

Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Внаслідок чого, суд вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача збитків, в розумінні ст. 117 КЗпП України, ст. 22 ЦК України є безпідставним.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст.75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені ст.245 КАС України, відповідно до якої при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд доходить висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково на підставі положень ч.1 ст.245 КАС України.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково

2. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість з індексації заробітної плати за 2014-2017 року.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Єфіменко К.С.

.