Справа № 120/3328/19-а
Суддя: Свентух Віталій Михайлович
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 грудня 2019 р. Справа № 120/3328/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Свентуха Віталія Михайловича,

за участю:

секретаря судового засідання: Назарук А.В.,

представника позивача: Цимбала М.А.,

представника відповідача (1): Варганова В.В.,

представника співвідповідача (2): Мараховської В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Цимбала Михайла Андрійовича до Держави України в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області (1), Державної казначейської служби України (2) про відшкодування майнової шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

до Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Цимбала Михайла Андрійовича до Держави України в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області (1), Державної казначейської служби України (2) про відшкодування майнової шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що позивач перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці на підставі абз. 1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України , як податковий агент, у період з липня 2014 року по січень 2017 року, утримувало із пенсії позивача податок на доходи фізичних осіб та військовий збір і перераховувало їх до Державного бюджету України.

Конституційний Суд України рішенням №1-р/2018 від 27.02.2018 року визнав положення абз. 1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України таким, що не відповідає ч. 1 ст. 126 Конституції України, тобто неконституційними.

Тому, на переконання позивача, Держава Україна в особі територіальних підрозділів Державної казначейської служби та Пенсійного фонду України спричинили йому матеріальну шкоду на суму 17787,38 грн., що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 21.10.2019 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу термін для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 04.11.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

21.11.2019 до суду від Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи із наступного.

Жодним нормативно-правовим актом України не передбачено, що Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області несе відповідальність за дії інших органів державної влади.

На думку представника Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці, належними відповідачами у даній справі мають бути Держава Україна в особі Верховної ради України, яка прийняла Закон України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року №1166-VII, яким внесено зміни в Податковий кодекс України, зокрема ст. 164 доповнено новим підпунктом 164.2.19, а також Міністерство юстиції України, яке відповідно до пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, затверджене Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №395/2011 забезпечує представництво інтересів держави у судах України.

Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164 статті 164 Податкового кодексу України визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року №1-р/2018 та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України даного рішення.

Що ж стосується правовідносин, які склались у позивача та Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці у період з липня 2014 року по грудень 2016 року, то дані правовідносини і на момент подання позову до суду регулюються статтею 164 пунктом 164.2 абзацом першим підпунктом 164.2.19 Податкового кодексу України, оскільки Конституційний Суд України, визнаючи вказані положення Податкового кодексу України неконституційними, не вказав на преюдиціальність свого рішення.

25.11.2019 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якому вказав, що доводи викладені у відзиві на позовну заяву не відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи.

28.11.2019 року представником Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці подано уточнюючий відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову, з підстав його можливості ініціювати питання повернення коштів помилково або надміру зарахованих до бюджету в порядку визначеному Податковим кодексом України та наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року №787 "Про затвердження Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів".

Ухвалою суду від 28.11.2019 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Державну казначейську службу України.

16.12.2019 року представником Державної казначейської служби України подано відзив на позовну заяву, у якому співвідповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з наступних підстав.

На виконання функцій, покладених на Державну казначейську службу України пунктом 9 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, відповідно до додатку №3 до Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 3504030 Державної Казначейської служби України на підставі виконавчих документів здійснює безспірне списання коштів лише до відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнуто в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої фізичними або юридичними особами актами і діями, що визнані неконституційними, вказаною програмою не передбачено.

Ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, занесеної секретарем судового засідання до протоколу судового засідання 17.12.2019 року, на підставі частини 7 статті 47 КАС України, відмовлено у прийнятті та повернуто представнику позивача клопотання про уточнення позовних вимог, в зв`язку із недотриманням положень ст. 47 КАС України.

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини які викладені в позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву та уточненому відзиві на позовну заяву.

Представник співвідповідача в судовому засіданні позов також не визнала та просила відмовити в його задоволенні з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані сторонами докази, заслухавши думку учасників справи, всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 01.11.2006 року перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

Управлінням Пенсійного фонду України у м. Вінниці утримано із пенсії позивача по вислузі років податок на доходи фізичних осіб та військовий збір і перераховано їх до Державного бюджету України.

Згідно довідки Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці №138/Г-1 від 26.04.2019 року за період із 01.07.2014 року по 31.12.2016 року включно з пенсії позивача було утримано і перераховано у бюджет податок на доходи фізичних осіб та військовий збір на загальну суму 17787,38 грн./а.с. 14/.

Позивач, вказує на порушення його права, шляхом заподіяння матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, у виді утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору з пенсійного забезпечення, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Належність даного спору до адміністративної юрисдикції визначена та провадження у справі відкрито з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №686/23445/17, яка полягає у тому, що оскільки предметом спору у справі за позовом до держави України в особі Управління Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, завданих прийняттям неконституційного акта, є стягнення збитків у вигляді не отриманої частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання особи, яка перебувала на публічній службі, то спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошового утримання. Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

У даній справі предметом спору є визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови добровільно відшкодувати завдану матеріальну шкоду та відшкодування майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, внаслідок застосування положень Податкового кодексу України, які визнані неконституційними, що зумовлює розгляд справи в порядку адміністративного судочинства.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Вказані зміни до Податкового кодексу України були внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року №1166-VІІ і стали підставою для утримання при виплаті щомісячного пенсійного забезпечення позивача за період з 01.07.2014 року по 31.12.2016 року податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

Після запровадження у законодавстві України з 01.07.2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Встановлення Верховною Радою України у законодавстві України оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу не відповідає частині першій статті 8 Конституції України.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституційний Суд України констатував, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обов`язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обов`язків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу.

Реалізація положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, відповідно до оспорюваного положення Кодексу повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому пунктом 167.4 статті 167 Кодексу.

Викладене дає підстави для висновку, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану.

Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобов`язані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обов`язків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами.

Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Виходячи з аналізу зазначених норм закону та зважаючи на визнання неконституційними змін, внесених до Податкового кодексу України Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» і втратою ними своєї чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27.02.2018 року, суд вважає, що мало місце незаконне утримання коштів з грошового утримання позивача через дію вищевказаних норм з липня 2014 року по грудень 2016 року, в зв`язку з чим порушене право позивача підлягає захисту шляхом стягнення з Державного бюджету України компенсації недоотриманих коштів в порядку ст. 152 Конституції України, статтей 22, 1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Що стосується вимоги про визнання бездіяльності відповідача протиправною, то судом встановлено відсутність звернень позивача до суб`єкта владних повноважень про відшкодування майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, завданої законом, що визнаний неконституційним, а відтак не настали правовідносини, які б зумовили вчинення певних дій чи прийняття відповідного рішення відповідачами.

Посилання позивача на відзив у цивільній справі є безпідставним, оскільки позиція сторони у цивільній справі не може свідчити про допущення бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а відтак про наявність підстав настання відповідальності за неї.

З огляду на вище викладене позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо посилань відповідача на порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, то слід констатувати, що утримання коштів відбулось на підставі закону, який визнано неконституційним, однак він був чинний на момент утримання, що виключає можливість віднесення утриманих коштів до таких, що сплачені помилково чи надміру.

Що стосується заперечень представника Державної казначейської служби України щодо залучення їх у справі у якості співвідповідача, суд вказує наступне.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання встановлені Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (стаття 1 зазначеного закону).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державне підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство), юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно з висновком, наведеним у рішенні Конституційного Суду України № 12/рп-2001 від 03.10.2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейства України.

Отже, суд доходить висновку, що при розгляді справ за позовами про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів доходів і зборів, судам слід враховувати, що співвідповідачами у таких справах є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. До того ж, не вимагається наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Представником позивача заявлено вимогу зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у місті Вінниці Вінницької області стягнути з Державного бюджету України на користь позивача шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України майнову шкоду у вигляді недоотриманої пенсії, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Так, згідно частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина з боку суб`єктів владних повноважень.

Вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких заявлена позовна вимога.

Тому, з урахуванням пояснень представника позивача та з метою захисту порушеного права позивача, суд вважає доцільним вийти за межі позовних вимог та вирішити спір у спосіб стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 17787,38 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, завданої законом, що визнаний неконституційним, оскільки таким чином буде досягнутий ефективний захист прав, інтересів позивача та їх повне відновлення.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведеного та враховуючи встановлені обставини у справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат по сплаті судового збору у відповідності до ст. 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнений від його справляння.

Крім того, представником позивача заявлена вимога про відшкодування 2500 грн. витрат на понесену правничу допомогу адвоката.

Однак, представником позивача 28.11.2019 року подано клопотання про відкликання позовної вимоги про відшкодування судових витрат на правову допомогу.

З огляду на викладене, суд залишає позовну вимогу про відшкодування витрат на понесену правничу допомогу адвоката без розгляду.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, ст. 152 Конституції України, 164 Податкового кодексу України, ст. 22, 1175 Цивільного кодексу України, ст. 25, 43, Бюджетного кодексу України, ст. 1, 2, 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" №4901-VI від 05.06.2012 року, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 17787 (сімнадцять тисяч сімсот вісімдесят сім) грн. 38 коп. майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, завданої законом, що визнаний неконституційним.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Держава Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області (вул. Замостянська, 7, м. Вінниця, 21007, );

Співвідповідач: Державна казначейська служба України (вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, ).

Рішення у повному обсязі складено 20.12.2019 року.

Суддя Свентух Віталій Михайлович