Справа № 240/11071/19
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2019-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гуріна Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
16 жовтня 2019 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Міністерства оборони України, у якому просить:
- визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, як інваліду 2 групи з 4 червня 2019 року внаслідок поранення, травми, захворювання, так, пов`язаними із захистом Батьківщини, оформленого протоколом засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 9 серпня 2019 року №105;
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити, нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, як інваліду 2 групи з 4 червня 2019 року внаслідок поранення, травми, захворювання, так, пов`язаними із захистом Батьківщини відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 з урахуванням попередніх виплат.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, однак, рішенням комісії Міністерства оборони України було відмовлено позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат, з посиланням на те, що інвалідність позивача змінена у понад дворічний термін після встановлення первинної групи інвалідності.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
Щодо заявленого представником відповідача клопотання про залучення третьої особи, суд наголошує, що відповідачем в порушення положення статей 166, 167 Кодексу адміністративного судочинства України клопотання про залучення третьої особи не викладено окремим письмовим документом із дотриманням вимог, визначених статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд звертає увагу, що відповідно до частини 2 статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України клопотання про залучення третьої особи для участі у справі може бути подано лише до початку розгляду справи по суті.
Частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Представник відповідача до початку розгляду справи по суті оформлене належним чином та викладене окремим письмовим документом клопотання про залучення до участі у справі третьої особи не подав. Із клопотанням у порядку статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України про поновлення процесуального строку для подання клопотання про залучення третьої особи, представник відповідача також не звертався.
Крім того, викладення у відзиві на адміністративний позов заяв та клопотань не передбачено чинними нормами процесуального законодавства та суперечить статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до положень частини 5 статті 262, частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Згідно з частиною 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов наступних висновків.
ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом до 31 жовтня 2018 року (а.с.11).
У період з 4 липня 2014 року до 13 серпня 2014 року та з 13 травня 2015 року до 7 червня 2015 року ОСОБА_1 проходив військову службу на території проведення Антитерористичної операції та приймав участь в бойових діях (копія довідки №175 від 21 липня 2017 року (а.с.12).
Під час участі в бойових діях 13 серпня 2014 року ним отримано вогнепальне осколкове сліпе поранення, що підтверджено довідкою військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 30 вересня 2014 року №2442 (а.с.13).
1 грудня 2014 року Житомирською обласною медико-соціальною експертною комісією №2 ОСОБА_1 встановлено 10% втрати працездатності без встановлення інвалідності, внаслідок отриманого мною поранення (копія довідки Житомирського обласного МСЕК №2 серія ЖИА №003951 (а.с.17).
У подальшому під час участі у бойових діях 7 червня 2015 року ОСОБА_1 отримано травму, що підтверджено довідкою військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 8 червня 2015 року №4126 (а.с.14).
27 січня 2016 року Житомирською обласною медико-соціальною експертною комісією №2 ОСОБА_1 повторно встановлено 10% втрати працездатності без встановлення інвалідності, внаслідок отриманої ним травми (копія довідки Житомирського обласного МСЕК №2 серія 12ААА №015053 (а.с.18).
У подальшому 17 грудня 2018 року Житомирською обласною медико-соціальною експертною комісією №2 ОСОБА_1 первинно встановлено третю групу інвалідності з 4 грудня 2018 року, яка настала внаслідок поранення, травми, захворювання, так, пов`язаних із захистом Батьківщини (копію довідки Житомирського обласного МСЕК №2 серія 12 ААБ №101854 (а.с.19).
На думку позивача, він як інвалід 3 групи з 4 грудня 2018 року набув право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірах та порядку відповідно до чинних статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей" та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі - Порядок №975).
Відповідно до встановленого Порядку №975, ОСОБА_1 була подана заява до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) для виплати одноразової грошової допомоги МОУ згідно з статтею 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, як інваліду третьої групи з 4 грудня 2018 року та додані необхідні документи.
Житомирський ОВК направив до Міністерства оборони України документи (висновок) щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду 3 групи внаслідок захворювання, яке так, пов`язане із захистом Батьківщини.
Проте протокольним рішенням комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби (далі - комісія МОУ) від 5 квітня 2019 року №41 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що встановлення групи інвалідності відбулася в понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності (а.с.20).
У подальшому 11 червня 2019 року Житомирською обласною медико-соціальною експертною комісією №2 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з 4 червня 2019 року, яка настала внаслідок поранення, травми, захворювання, так, пов`язаних із захистом Батьківщини (копія довідки Житомирського обласного МСЕК №2 серія 12 ААБ №548629 (а.с.4).
На думку позивача, він, як інвалід 2 групи з 4 червня 2019 року набув право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірах та порядку відповідно до чинних статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей" та Порядку №975.
Відповідно до Порядку №975 ОСОБА_1 повторно подав заяву до ІНФОРМАЦІЯ_3 для виплати одноразової грошової допомоги МОУ згідно з статтею 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, як інваліду другої групи з 4 червня 2019 року та додав необхідні документи.
Житомирський ОВК направив до Міністерства оборони України документи (висновок) щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи внаслідок захворювання, так, пов`язаного із захистом Батьківщини.
Проте протокольним рішенням комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 9 серпня 2019 року №105 МОУ відмовлено ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду другої групи з посиланням на те, що зміна групи інвалідності відбулася в понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності (а.с.21).
Надаючи оцінку правовідносинам у даній справі, суд зазначає про таке.
У силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 5 статті 17 Конституції України, передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу, як інваліду ІІ групи, встановлену йому при повторному огляді з 4 червня 2019 року.
Відповідно до абзацу третього пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці МСЕК.
Згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-XII, який набрав чинності з 1 січня 2014 року, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Положення пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2014 року.
Згодом, Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України (набрав чинності з 1 січня 2017 року, далі - Закон №1774-VIII) пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.
Тобто, на момент первинного встановлення позивачу часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності - 1 грудня 2014 року зазначений вище Закон №2011-ХІІ у редакції змін, які набрали чинності 1 січня 2017 року, та Порядок №975 не містили норми, яка б встановлювала строк реалізації права на одноразову грошову допомогу при подальшому встановленні особі інвалідності за наслідками повторного медичного огляду.
Саме вказані норми стали підставою для відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги.
Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 року у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Таким чином, у силу статті 58 Конституції України, норми пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII у редакції Закону №1774-VІІІ, яка набрала чинності 1 січня 2017 року не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, а саме встановлення первинно групи інвалідності (після встановлення відсотка втрати працездатності) за часовий проміжок з 2014 по 2018 рік, оскільки це фактично означатиме застосування зворотної дії закону в часі.
Стаття 16-3 Закону №2011-ХІІ у редакції до 1 січня 2017 року не містила часових обмежень на виплату одноразової грошової допомоги у разі, якщо після призначення первинної групи інвалідності (меншого відсотку втрати працездатності) особі було встановлено вищу групу інвалідності (більшого відсотку втрати працездатності), зокрема після двох років з часу первинного встановлення інвалідності, однак, разом з тим, суд бере до уваги і те, що ІІІ група інвалідності встановлена позивачу первинно 4 грудня 2018 року, а друга група інвалідності встановлена позивачу повторно з 4 червня 2019 року.
Системний аналіз наведених вище правових норм дає підстави зробити висновок, що у разі встановлення військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у них виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується їм з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги. Оскільки, на момент виникнення спірних правовідносин, строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено не було, отже, позивач має право на отримання вказаної допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення групи інвалідності.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі №825/1380/18.
При цьому, суд зазначає, що між встановленням попередньої групи інвалідності (ІІІ групи з 4 грудня 2018 року) до 4 червня 2019 року - дати встановлення вищої групи інвалідності (ІІ групи) два роки не минуло.
Відповідно до пункту б частини першої статті 16-2 Закону №2011-ХІІ розмір одноразової грошової допомоги призначається і виплачується у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи.
Крім того, суд зазначає, що за результатами аналізу практики Європейського Суду з прав людини (пункт 53 рішення у справі Ковач проти України, пункт 59 рішення у справі Мельниченко проти України, пункт 50 рішення у справі Чуйкіна проти України) та статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод дійшов висновку, що право особи на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляду і встановлення інвалідності (меншого відсотка втрати працездатності). В даному випадку основним критерієм для призначення одноразової допомоги має слугувати той факт, що особа отримала незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок перебування на військовій службі.
Таким чином, суд вважає, що позивач має право на призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи з 4 червня 2019 року відповідно до Порядку №975 та статей 16, 16-3 Закону №2011-ХІІ з урахуванням раніше виплаченої суми, а тому позов підлягає задоволенню.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів доведено, що Міністерством оборони України неправомірно відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , а тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Зважаючи на відсутність документально підтверджених понесених судових витрат у даній адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 261-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,
Визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду 2 групи з 4 червня 2019 року внаслідок поранення, травми, захворювання, так, пов`язаними із захистом Батьківщини, оформленого протоколом засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 9 серпня 2019 року №105.
Зобов`язати Міністерство оборони України призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, як інваліду 2 групи з 4 червня 2019 року внаслідок поранення, травми, захворювання, так, пов`язаними із захистом Батьківщини відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 з урахуванням попередніх виплат.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.М. Гурін