Справа № 260/1026/19
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/11946/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

представника позивача Лагойди В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року (прийняте у м. Ужгороді суддею Гебешем С.А.; складене у повному обсязі 07 жовтня 2019 року) в адміністративній справі № 260/1026/19 за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської митниці ДФС про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив стягнути з Закарпатської митниці ДФС середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 22 березня 2016 року по 26 травня 2019 року (включно) у розмірі 269 511,70 грн.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що суд визнав законність його вимог про виплату йому коштів в рахунок оплати за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2011 року по 31 травня 2013 року, однак вказані кошти відповідач протиправно не нарахував і не виплатив при його звільненні з публічної служби 04 грудня 2013 року. У зв`язку з цим потрібно застосувати приписи статтей 116 і 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), а саме: стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції є помилковим, прийняте без урахування фактичних обставин справи та за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позиція суду щодо того, що зобов`язання з виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу виникає у роботодавця з рішення органу, який розглядав трудовий спір, не є правильною, адже середня заробітна плата за час вимушеного прогулу є коштами фонду оплати праці. Мова не йде про відповідальність роботодавця за порушення трудового законодавства, а про виплату або збереження за працівником заробітної плати.

Тому висновок суду, що за відсутності рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обов`язку такого нарахування і виплати у роботодавця на день звільнення позивача не було, не є правильним застосуванням норм трудового законодавства; а відповідач повинен був, одночасно з поновленням його на роботі своїм наказом від 18.11.13, нарахувати і виплатити йому заробітну плату за весь час неправомірного недопуску позивача до роботи. Тобто, станом на час його звільнення у відповідача була заборгованість, яка і була стягнута судом в рамках справи № 807/150/14.

Щодо позиції ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02, остаточне рішення від 04.10.10) він зауважив, що обставини зазначеної справи є специфічними, що і вплинуло на висновки суду; проте ці обставини є відмінними від обставин справи, що розглядається.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги із аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, відповідно до наказу № 343-к від 04 березня 2011 року позивача звільнено з посади начальника сектору митного оформлення № 2 митного поста «Чоп-залізничний» Чопської митниці.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.11.2011 у справі № 2а-0770/1041/11 вищевказаний наказ визнано протиправним і скасовано, а позивача поновлено на займаній до звільнення посаді.

Разом з тим, в межах цієї справи вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем не заявлялися і судом не вирішувалися.

04 грудня 2013 року відповідно до наказу № 448-к позивача було звільнено з Чопської митниці на підставі ст. 37 Закону України «Про державну службу» та ст. 38 КЗпП України як такого, що у період перебування на державній службі визнаний інвалідом ІІ групи; при цьому відповідач провів повний розрахунок з позивачем.

15 січня 2014 року позивач звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної митної служби України (правонаступник Міністерство доходів і зборів України), Чопської митниці Міндоходів про стягнення середнього заробітку та інших матеріальних виплат за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди (справа 807/150/14) (а.с. 11 - 14).

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2016 року у вищевказаній справі стягнуто із Закарпатської митниці ДФС на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2011 року по 31 травня 2013 року у розмірі 190 070,85 грн.

Зі змісту цієї постанови видно, що позивач також заявляв вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 108 731,26 грн за період з 04 грудня 2013 року по 21 березня 2016 року та компенсації за втрату частини доходів з зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 04 березня 2011 року по 21 березня 2016 року, в яких йому було відмовлено (а.с. 11 - 14).

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року вказану постанову було скасовано.

Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 04 березня 2011 року по 08 листопада 2011 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі з 09 листопада 2011 року по 31 травня 2013 року було залишено без розгляду.

У решті позовних вимог відмовлено (а.с. 15 - 17).

А постановою Верховного Суду від 16 травня 2019 року постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року було скасовано та залишено в силі постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2016 року.

При цьому Верховний Суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в цій справі судом не встановлено затримку виплати заробітної плати у зв?язку з порушенням строків такої виплати (а.с. 18-28).

Після цього, 27 травня 2019 року Закарпатська митниця ДФС добровільно виконала вказану постанову Закарпатського окружного адміністративного суду та виплатила позивачу 153 007,09 грн (за вирахуванням податку з доходів фізичних осіб - 18 % та військового податку - 1,5 %). Ця виплата підтверджується випискою банку (а.с. 7).

З наведеного видно, що відповідач провів розрахунок з позивачем за рішенням суду після набрання ним законної сили.

Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував і не виплатив йому заробітну плату за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням, за період з 05 березня 2011 року по 31 травня 2013 року, при його звільненні з публічної служби 04 грудня 2013 року, позивач звернувся до суду для захисту порушеного права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що при звільненні позивача 04 грудня 2013 року за угодою сторін у відповідача не існувало законодавчо встановленого обов`язку або обов`язку, встановленого рішенням суду, щодо виплати позивачеві заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2011 року по 31 травня 2013 року, оскільки рішення Верховного Суду було винесено лише 16 травня 2019 року (без участі сторін) та добровільно виконане відповідачем, після того як йому стало відомо про його існування.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в будь-якому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їхній розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З наведеного видно, що зобов`язання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу виникає у роботодавця з рішення органу, який розглядав трудовий спір.

Разом з тим, у постанові Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року у справі за номером 2а-0770/1041/11, якою позивача поновлено на раніше займаній посаді, суд не вирішував питання про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу; а позивачем при розгляді цієї справи такі позовні вимоги не заявлялись.

Позивач лише у 2014 році звернувся до суду з позовом щодо стягнення на його користь з Чопської митниці Міндоходів заробітної плати за час вимушеного прогулу. Суд частково задовольнив позов та стягнув на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.032011 по 31.05.2013 у розмірі 190 070,85 грн. Ці кошти були виплачені позивачеві 27.05.2019 за рішенням Верховного Суду від 16.05.2019.

Отже, при звільненні позивача 04 грудня 2013 року за угодою сторін у відповідача не існувало законодавчо встановленого обов`язку або обов`язку, встановленого рішенням суду, щодо виплати позивачеві заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2011 року по 31 травня 2013 року, так як рішення Верховного Суду було винесено лише 16 травня 2019 року (без участі сторін) та добровільно виконано відповідачем, після того як йому стало відомо про його існування.

Як видно із змісту позовної заяви, позивач просить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 22 березня 2016 року по 26 травня 2019 року у розмірі 269 511,70 грн і ця вимога є похідною від його вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушено прогулу.

Проте, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу не могла бути виплачена відповідачем раніше, ніж така була присуджена позивачу за судовим рішенням, яке набрало законної сили лише 16 травня 2019 року.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій зокрема у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 807/1502/15.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року в адміністративній справі № 260/1026/19 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 20 грудня 2019 року.