Справа № 640/14760/19
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 листопада 2019 року № 640/14760/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Васильченко І.П., суддів Вєкуа Н.Г., Мазур А.С., за участю секретаря судових засідань Мельник А.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України,

Міністерства аграрної політики та продовольства України,

Міністерства економічного розвитку і торгівлі України,

Міністерства фінансів України,

Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру,

Міністерства юстиції України

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії

за участю представників сторін:

від позивача: Стусова Ю.М,

від відповідача 1, 6: Бігдан А.В.,

від відповідача 2: Григорян О.О.,

від відповідача 3: Остафійчук А.М.,

від відповідача 4: не прибув,

від відповідача 5: не прибув

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 27 листопада 2019 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз`яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач 1/КМУ), Міністерства аграрної політики та продовольства України (далі-відповідач 2), Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі-відповідач 3), Міністерства фінансів України (далі-відповідач 4), Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - відповідач 5), Міністерства юстиції України (далі - відповідач 6) в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України, що полягає у не розроблені і не внесенні на розгляд Верховної Ради України проекту закону України про обіг земель сільськогосподарського призначення;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства аграрної політики та продовольства України, що полягає у неподанні в установленому порядку та в установлений строк на розгляд Кабінету Міністрів України проекту закону про обіг земель сільськогосподарського призначення;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, що полягає у неподанні в установленому порядку та у встановлений строк на розгляд Кабінету Міністрів України проекту закону про обіг земель сільськогосподарського призначення;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України, що полягає у неподанні в установленому порядку та у встановлений строк на розгляд Кабінету Міністрів України проекту закону про обіг земель сільськогосподарського призначення;

- визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, що полягає у неподанні в установленому порядку та у встановлений строк на розгляд Кабінету Міністрів України проекту закону про обіг земель сільськогосподарського призначення;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України, що полягає у неподанні в установленому порядку та у встановлений строк на розгляд Кабінету Міністрів України проекту закону про обіг земель сільськогосподарського призначення;

- зобов`язати Міністерство аграрної політики та продовольства України, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, Міністерство фінансів України, Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, Міністерство юстиції України підготувати і подати до Кабінету Міністрів України проект закону України про обіг земель сільськогосподарського призначення;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України розробити та внести на розгляд Верховної Ради України проект Закону України про обіг земель сільськогосподарського призначення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 серпня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті колегією у складі трьох суддів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Внаслідок протиправної бездіяльності, що полягає у неподанні в установленому порядку та у встановлений строк проекту закону про обіг земель сільськогосподарського призначення, позивач позбавлений права на вільне розпорядження вказаною земельною ділянкою.

Така бездіяльність відповідачів змусила позивача звернутися із заявленим позовом до суду.

Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав викладених у письмових відзивах на позовну заяву.

Зокрема, представник Кабінету Міністрів України в обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначає, що Урядом було здійснено усі необхідні дії щодо забезпечення виконання вимог закону щодо розроблення та внесення на розгляд Верховної Ради України проекту закону про обіг земель сільськогосподарського призначання. Так, на виконання вказаного обов`язку, на найближчому засіданні Уряду 13.12.2019 було схвалено План організації підготовки проектів актів, необхідних для забезпечення реалізації Закону України від 20.12.2018 №2666-VIII. Так, Планом організації визначено обов`язок Мінагрополітики, Мінекономрозвитку, Мінфіну, Держгеокадастру подати в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України відповідний законопроект. Також, зазначає, що станом на дату подання позовної заяви відсутнє порушеного права позивача, оскільки заборона відчуження с/г земель діє до 01.01.2020 року.

Представник Міністерства аграрної політики та продовольства України зазначив, що міністерством вживаються всі заходи, необхідні для забезпечення реалізації Закону №2666-VIII, вказаним законом було доручено КМУ розробити та внести на розгляд Верховної Ради України проект закону про обіг земель сільськогосподарського призначення. Також зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки у позивача відсутнє порушення суб`єктом владних повноважень його прав, свобод або інтересів.

Представник Міністерства економічного розвитку і торгівлі України зазначає, що відповідно до регламенту КМУ, головним розробником проекту акта Кабінету Міністрів є орган, який вносить проект акта до Кабінету Міністрів. Якщо питання, що потребує врегулювання, належить до компетенції кількох органів виконавчої влади, розробником проекту акта Кабінету Міністрів є орган, компетенція якого у відповідній сфері правового регулювання є домінуючою. Інші органи виконавчої влади, що відповідно до компетенції беруть участь у розроблені проекту акта або його погодженні, є заінтересованими органами. Оскільки, проект закону про обіг земель сільськогосподарського призначення на погодження до Мінекономрозвитку не надходив, вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльності вказаного міністерства є безпідставними.

Представник Міністерства фінансів України в обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначає, що планом організації підготовки проектів актів, необхідних для забезпечення реалізації Закону України від 20.12.2018 №2666-VIII «Про внесення змін до розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо продовження заборони відчуження сільськогосподарських земель», схваленому на засіданні Кабінету Міністрів України 13.02.2019 Мінагрополітики визначено відповідальним центральним органом виконавчої влади за розроблення даного законопроекту. Станом на 11.09.2019 проект Закону України про обіг земель сільськогосподарського призначення до Міністерства фінансів України на розгляд не надходив.

Представник Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначає, що позивачем не надано доказів та не доведено наявність порушеного права. Також зазначає, що у разі надходження проекту вказаного закону Держгеокадастр долучиться до його опрацювання і надасть свої пропозиції в установленому порядку.

Представник Міністерства юстиції України зазначив, що Міністерство юстиції не наділено повноваженнями щодо формування державної політики у сферах земельних відносин і землеустрою, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель. Міністерство юстиції України, відповідно до визначених повноважень, здійснює правову експертизу проектів законів та інших актів законодавства. Однак зважаючи, що станом на день подання відзиву, до Мінюсту не надходив проект закону про обіг земель сільськогосподарського призначення, відповідно відсутня будь-яка протиправна бездіяльність Міністерства юстиції України.

Представником позивача також було подано відповіді на вказані відзиви відповідачів.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Законом від 20.12.2018 року №2666-VIII «Про внесення змін до розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України внесено зміни у пункти 14 та 15 розділу «Перехідні положення» Земельного кодексу України, а саме цифри « 2019» замінено на цифрами « 2020».

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону №2666-VIII визначено: Кабінету Міністрів України до 1 березня 2019 року розробити і внести на розгляд Верховної Ради України проект Закону України про обіг земель сільськогосподарського призначення.

У відповідності до пункту 1 Прикінцевих положень Закон №2666-VIII, цей закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Вказаний закон був підписаний Президентом України 04.02.2019 року та опублікований в виданнях Голос України та Урядовий кур`єр 06.02.2019 року. Таким чином, Закон №2666-VIII набрав чинності 07.02.2019 року.

13.02.2019 року на засідання КМУ схвалено план організації підготовки проектів актів, необхідних для забезпечення реалізації Закону України від 20 грудня 2018 р. №2666-VIII «Про внесення змін до розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо продовження заборони відчуження сільськогосподарських земель».

Вказаним планом було визначено подати в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів відповідний законопроект, відповідальними за виконання Мінагрополітики, Мінекономрозвитку, Мінфін, Держгеокадастр, Мін`юст, Департамент з питань безпеки життєдіяльності, охорони навколишнього природного середовища та агропромислового комплексу. Строк виконання - до 15 лютого 2019 року.

При цьому, наказами від 30.05.2017 №275 та від 07.06.2017 №289 при Міністерстві аграрної політики утворено дві робочих групи щодо розроблення концепції національної моделі обігу земель сільськогосподарських земель.

Звертаючись до суду із вказаною позовною заявою, позивач в обґрунтування порушеного права зазначає, що він є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення та має намір її продати, однак звернувшись до нотаріусів для посвідчення відповідного договору купівлі-продажу отримав відмову, оскільки пунктами 14 та 15 Перехідних положень Земельного кодексу України забороняється купівля-продаж або інше відчуження земельних ділянок або земельних часток (паїв).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктами 1,2 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Водночас, виходячи з меж заявлених позовних вимог та одночасно досліджуючи питання порушення охоронюваних законом прав та інтересів позивача, як власника земель сільськогосподарського призначення, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 14 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України від 25.10.2001 (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, забороняється внесення права на земельну частку (пай) до статутних капіталів господарських товариств.

Пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України від 25.10.2001 (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, не допускається:

а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, земель, що перейшли до комунальної власності відповідно до пункту 21 цього розділу або передані до комунальної власності відповідно до статті 14-1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб;

б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну (міни) відповідно до частини другої статті 37-1 цього Кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, в порядку, визначеному цим Законом.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Звертаючись до суду із вказаною позовною заявою, позивач в обґрунтування порушеного права зазначає, що він є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення та має намір її продати, однак звернувшись до нотаріусів для посвідчення відповідного договору купівлі-продажу отримав відмову, оскільки пунктами 14 та 15 Перехідних положень Земельного кодексу України забороняється купівля-продаж або інше відчуження земельних ділянок або земельних часток (паїв).

Частиною другою ст. 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Отже, за змістом наведеної норми Конституції України, судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. А правильніше - те право, яке особа вважає порушеним.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 № 6-зп "Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України" частину другу ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона має право розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

У разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього розв`язати спір.

Крім того, судовому захисту підлягає також охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні від 1 грудня 2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти, як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам .

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Викладені конституційні норми кореспондуються з нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв`язанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

У свою чергу, як вже зазначалось, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку в публічно-правових відносинах.

Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно, на думку особи, спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов`язків особи (тобто є юридично значимими), особа може порушити питання про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або має місце інше ущемлення прав чи свобод.

При цьому позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

З цього приводу Вищий господарський суд України в постанові від 28 липня 2010 зазначив таке: "Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові".

З вказаних правових норм вбачається, що особа може звернутися до адміністративного суду з позовом щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень лише в тому випадку, якщо останні безпосередньо впливають на її права, свободи та інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Тобто, особа наділена правом оскаржити до суду не будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, які на її думку, були вчинені з порушенням вимог закону, а лише ті, що мають безпосереднє відношення до особи, яка подала адміністративний позов.

Оскільки, відповідачами в рамках досліджуваних правовідносин не було допущено протиправної бездіяльності, не приймалися рішення та не вчинялося дій, які б впливали на права та інтереси позивача, враховуючи недоведеність позивачем обставин порушеного права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В даному випадку позивач в силу норм Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору не звільнений та відомості щодо понесених відповідачем судових витрат відсутні, а тому судові витрати за рахунок позивача на користь відповідачів не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 6-11, 73-77, 79, 90, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.П. Васильченко

Судді Н.Г. Вєкуа

А.С. Мазур

Повний текс рішення складено та підписано 16.12.2019 р.