Справа № 826/3731/18
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

судді Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б.
на постанову від 6 листопада 2019 року у справі № 826/3731/18 (провадження
№ 11-717апп19)
у справі за позовом Приватного підприємства «Виробнича фірма «Паритет» (далі - ПП «ВФ «Паритет») до державного реєстратора, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Золотих Олександра Олександровича, державного реєстратора Херсонської філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» (далі - державний реєстратор) Крамчаніна Олександра Вячеславовича, треті особи: Приватне підприємство «Приватне інженерне підприємство «Тоніка» (далі - ПП «ПІП «Тоніка»), Товариство з обмеженою відповідальністю «КПД-5 С» (далі - ТОВ «КПД-5 С»), ОСОБА_1 , про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії
Короткий виклад історії справи
ПП «ВФ «Паритет» звернулося до суду з позовом до приватного нотаріуса, державного реєстратора, треті особи: ПП «ПІП «Тоніка», ТОВ «КПД-5 С», ОСОБА_1 , про визнання протиправними та скасування рішень приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 вересня 2017 року № 37263136, 37262100, 37262824, 37262495 та рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 жовтня 2017 року № 37720200, 37721461, 37722637, 37723797.
Суди попередніх інстанцій установили, що ПП «ВФ «Паритер», зареєстроване як юридична особа 12 жовтня 2009 року, виступило засновником ТОВ «КПД-5 С» із внеском до статутного капіталу 676 304 грн [що, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) станом на 28 лютого 2018 року дорівнює 30,2 %].
13 вересня 2017 року рішеннями приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Козоріза Р. В. № 37063929, 37063907, 37063621, 37063532, 37063872, 37063799, 37063811, 37063756 проведено державну реєстрацію договору іпотеки від 13 вересня 2017 року, укладеного між ТОВ «КПД-5 С» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Херсонбуд» (далі - ТОВ «БК «Херсонбуд»), та відповідних обтяжень об?єктів нерухомого майна, що є предметом спору, а саме:
Цим наказом тимчасово, строком на 2 (два) місяці, заблоковано доступ до ЄДР державному реєстратору Калугіній І.О. та приватному нотаріусу Козорізу Р. В.
За результатами розгляду вказаної скарги у ЄДР було поновлено запис про наявність у ПП «ВФ «Паритет» 30,2 % статутного капіталу ТОВ «КПД-5 С», а також внесено відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно(далі - Реєстр) щодо реєстрації обтяжень нерухомого майна від 13 вересня 2017 року.
Приватний нотаріус Золотих О. О. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 вересня 2017 року № 37263136, 37262100, 37262824, 37262495, якими зареєстрував у Реєстрі перехід права власності на вказані об`єкти нерухомого майна з ТОВ «КПД-5 С» на користь іпотекодержателя - ТОВ «БК«Херсонбуд» шляхом передачі останньому предмета іпотеки на підставі договору іпотеки від 13 вересня 2017 року № 1421.
Ухвалою слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 20 жовтня 2017 року за результатами розгляду клопотання ТОВ «БК «Херсонбуд» скасовано арешт на нерухоме майно, накладений ухвалою слідчого судді цього ж суду від 21 вересня 2017 року.
24 жовтня 2017 року державним реєстратором Крамчаніним О. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 37720200, 37721461, 37722637, 37723797, якими зареєстровано у Реєстрі перехід права власності на вказані об`єкти нерухомого майна з ТОВ «БК «Херсонбуд» на користь ОСОБА_1 .
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 6 лютого 2018 року у справі № 821/1460/17 відмовлено у задоволенні позову ТОВ «БК «Херсонбуд» до Мін`юсту, Департаменту державної реєстрації та нотаріату Мін`юсту, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ «КПД-5 С», приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Козоріз Р. В., державний реєстратор відділу економічного розвитку, торгівлі та інфраструктури Білозерської районної державної адміністрації (юридичні, фізичні особи) Калугіна І. О., ПП «ВФ «Паритет», ПП «ПІП «Тоніка», Приватне підприємство «Престижбуд», про визнання протиправним та скасування наказу Мін?юсту від 26 вересня 2017 року № 3026/5.

У березні 2018 року ПП «ВФ «Паритет» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом про визнання протиправними та скасування рішень державних реєстраторів від 26 вересня та 24 жовтня 2017 року в справі № 826/3731/18.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2018 року у справі № 821/1460/17 апеляційну скаргу ТОВ «БК «Херсонбуд» задоволено: рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 6 лютого 2018 року скасовано та прийнято постанову про задоволення позову, визнано протиправним та скасовано наказ Мін?юсту від 26 вересня 2017 року № 3026/5.

На підставі цьгого судового рішення внесено відповідні зміни до ЄДР щодо виключення запису про наявність у ПП «ВФ «Паритет» 30,2 % статутного капіталу ТОВ «КПД-5 С».

ПП «ВФ «Паритет», вважаючи рішення державних реєстраторів від 26 вересня та 24 жовтня 2017 року протиправними й такими, що підлягають скасуванню, звернулося з цим позовом до суду.

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 27 вересня 2018 року позов ПП «ВФ «Паритет» задовольнив.

Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 11 лютого 2019 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2018 року скасував, провадження у справі закривна підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

За висновками цього суду, спір у справі не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідачі, приймаючи оскаржувані рішення про державну реєстрацію, не мали публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняті відповідачами оскаржувані рішення про державну реєстрацію стосувались реєстрації прав іншої особи, а не позивача. Визнання протиправними і скасування рішень, записів про державну реєстрацію прав у Реєстрі за третьою особою є захистом прав позивача від їх порушення іншою особою, за якою зареєстровано право щодо того ж самого нерухомого майна.

Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі, ПП «ВФ «Паритет»звернулося із касаційною скаргою, у якій наводить доводи про те, що спір у справі належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Позивач стверджував, що у справі немає спору про право, оскільки предметом дослідження суду є виключно неправомірні дії приватного нотаріуса та державного реєстратора щодо вчинення оскаржуваних реєстраційних дій.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Судуухвалою від 30 травня 2019 року відкрив касаційне провадження за скаргою ПП «ВФ «Паритет» на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року.

Ухвалою від 17 липня 2019 року цей суд передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 КАС, оскільки в касаційній скарзі позивач просив скасувати судове рішення у зв`язку з порушенням правилпредметної юрисдикції.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 6 листопада 2019 року касаційну скаргу ПП«ВФ «Паритет» залишено без задоволення. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року залишено без змін.

Основні мотиви, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

На обґрунтування своєї позиції Велика Палата Верховного Суду зазначила, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду апеляційної інстанції про те, що на спірні правовідносини не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір у справі пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншими особами, до яких перейшло право власності на це майно. Належними відповідачами у такій справі є особи, право на майно яких оспорюється та щодо яких здійснено записи у Реєстрі. Участь державних реєстраторів як співвідповідачів (якщо позивач вважає їх винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.

Також Велика Палата Верховного Суду вважає, що оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, які були вчинені за заявами інших осіб, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства.

На думку більшості суддів Великої Палати Верховного Суду, спір у цій справі не є публічно-правовим. Оскарження рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо цього майна з особами, які не заперечують законності дій приватного нотаріуса та державного реєстратора з реєстрації за ними права на спірне майно. Такий спір має приватноправовий характер та має вирішуватися за правилами господарського судочинства.

Підстави і мотиви для висловлення окремої думки

Відповідно до частини третьої статті 34 КАС суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.

Розглядаючи справу, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що спір у цій справі має приватноправовий характер та не належить до юрисдикції адміністративних судів, але з наведеним висновком не погоджуюсь з огляду на таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 надав конституційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Конституційний Суд України зазначив, що КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні № 6-зп від 25 листопада 1997 року сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції Українимає бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю й обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС).

Отже, КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджуваних порушень прав чи інтересів.

При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.

Предметом спору в цій справі є відповідність законодавству рішень приватного нотаріуса та державного реєстратора з державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Позивач звернувся до адміністративного суду за захистом свого порушеного права як учасника господарського товариства, яке у свою чергу володіє нерухомим майном як складовою частиною статутного капіталу, наявність якого суттєво впливає на вартість належної позивачу частки статутного капіталу.

Тобто право та інтерес позивача, порушені оскаржуваними рішеннями державних реєстраторів, опосередковані наявністю корпоративних прав іншої юридичної особи, і вказана обставина не може вважатися такою, що позбавляє позивача права на індивідуальний судовий захист (не від імені господарського товариства).

Позивач як учасник господарського товариства не прив`язаний у реалізації свого права на судовий захист межами представництва юридичної особи і за наявності конфліктної ситуації щодо управління вказаною юридичною особою може скористатися своїм правом на судовий захист шляхом безпосереднього звернення до суду.

У цьому випадку згідно з матеріалами справи конфліктна ситуація охоплює як участь позивача у ТОВ«КПД-5 С», так і відчуження майна цього товариства, що є предметом розслідування у кримінальній справі, і право позивача на судовий захист не може бути поставлене у формальну залежність від наявності чи відсутності у ЄДР станом на конкретну дату запису про наявність у позивача корпоративних прав.

Оскільки станом на час звернення позивача до суду у березні 2018 року позивач формально був власником частки у статутному капіталі ТОВ«КПД-5 С» згідноз наявним у матеріалах справи витягом з ЄДР, то він не може бути позбавлений цього права у зв`язку з ухваленням судового рішення, на підставі якого цей запис у ЄДР скасовано, за умови невирішення конфліктної ситуації в цілому, зокрема, незавершення кримінального провадження.

Отже, предметом доказування в цій справі є обставини, що підтверджують законність чи незаконність прийнятих відповідачами рішень, які за своєю юридичною природою є рішеннями суб`єктів владних повноважень та мають прийматися в порядку, на підставі та у спосіб, визначені законом.

Вважаю, що дослідженню в цій справі підлягають владні, управлінські рішення відповідачів щодо державної реєстрації речових прав, прийняті/вчинені ними як суб`єктами владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав, регулюються Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1952-IV).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Реєстру.

Згідно із частиною першою статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Реєстрі; встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Реєстрі та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Реєстру відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; формування витягу з Реєстру про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; видача/отримання документів за результатом розгляду заяви (частина перша статті 18 Закону № 1952-IV).

Відповідно до частини четвертої статті 18 Закону № 1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Згідно із пунктами 1, 2 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Реєстрі, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Частиною першою статті 25 Закону № 1952-IV передбачено, що проведенняреєстраційних дій зупиняється на підставі рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили, або на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій щодо власного об`єкта нерухомого майна. Про зупинення реєстраційних дій на підставі рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об`єкта нерухомого майна.

Таким чином, державний реєстратор є суб`єктом владних повноважень, а правовідносини, які виникають між ним та заявником прав чи їх обтяжень, є публічно-правовими. Захист прав та інтересів відповідного заявника від порушень з боку цього суб`єкта владних повноважень, якщо ці порушення полягають, наприклад, у перевищенні повноважень, недотриманні строків, процедури, умов та інших визначених законом особливостей вчинення реєстраційних дій, є завданням адміністративного судочинства та має відбуватися у відповідному порядку.

На мою думку, вимоги щодо реєстрації майна, інших реєстраційних дій можуть розглядатися судами в порядку цивільного чи господарського судочинства (залежно від суб`єктного складу), якщо такі вимоги є похідними (задоволення яких залежить від задоволення іншої - основної позовної вимоги) від спору щодо такого майна або майнових прав у зв`язку з оскарженням заінтересованою особою не самої реєстраційної дії (рішення), а підстави її проведення.

Видається, що вимога про оскарження реєстраційної дії може бути похідною вимогою, якщо вона заявлена разом із основною вимогою, наприклад вимогою про визнання правочину недійним чи витребування майна із чужого незаконного володіння.

Отже, на мою думку, якщо позивач обґрунтовує незаконність відповідної реєстраційної дії саме порушенням з боку державного реєстратора під час її здійснення, то така вимога є не похідною від будь-якої іншої вимоги, а основною вимогою і має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Таке розмежування обумовлене й обсягом судового контролю в адміністративному судочинстві, визначеним частиною другою статті 2 КАС, який не охоплює оцінки правомірності діянь/рішень суб`єкта владних повноважень з огляду на наслідки, які це діяння/рішення спричинили, чи правомірності юридичного факту, що став підставою реєстрації.

Таким чином, спір у цій справі не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Діяльність з державної реєстрації речових прав має організуючий, виконавчо-розпорядчий, підзаконний характер, здійснюється державним органом або суб`єктом з делегованими державою повноваженнями, тому має всі ознаки діяльності з державного управління. Суб`єкт такої діяльності здійснює від імені і за дорученням держави функції з контролю у сфері державної реєстрації (зокрема, перевіряє подані документи), приймає обов`язкові для заявника управлінські рішення, тому має всі ознаки суб`єкта владних повноважень. Такі управлінські відносини за участю суб`єкта владних повноважень, що врегульовані нормами саме адміністративного законодавства, є адміністративними правовідносинами.

Ураховуючи викладене, вважаю неправильною позицію про те, що рішення державного реєстратора не можуть бути предметом судового контролю окремо від вимог, заявлених у цивільному чи господарському спорі, навіть у разі наявності порушень законодавства з боку державного реєстратора під час виконання ним своїх повноважень.

Позивач наголошував на недотриманні приватним нотаріусом та державним реєстратором порядку здійснення реєстрації нерухомого майна і на тому, що здійснення таких реєстраційних дій є порушенням чинного законодавства та інтересів позивача.

Отже, обсяг та зміст конкретних обставин цієї справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що незгода з рішеннями відповідачів у зв`язку з недотриманням ними вимог законодавства, яке визначає підстави та порядок проведення реєстраційних дій, спричиняє публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням владних управлінських функцій, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Спір у цій справі стосується виключно проведення державної реєстрації права власності та не є спором про право. Такі вимоги підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки спір виник унаслідок виконання відповідачем владних управлінських функцій та має публічно-правовий характер.

Ураховуючи наведене, не погоджуюсь із висновком Великої Палати Верховного Суду про те, що зазначена категорія спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів.

За таких обставин вважаю, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що цей спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Відтак касаційна скарга підлягала задоволенню, а постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року - скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Суддя Великої Палати

Верховного Суду О. Б. Прокопенко