Справа № 160/8945/19
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2019-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 грудня 2019 року Справа № 160/8945/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗлатіна Станіслава Вікторовича
за участі секретаря судового засіданняПіскун Я.В.
представника позивача представника відповідача Ткаченко С.М. Прохоров С.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Державної установи "Солонянська виправна колонія(№21)" до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування вимоги, рішення та податкових повідомлень - рішень
Державна установа "Солонянська виправна колонія (№21)" звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області в якому просить:
В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що при етапуванні засудженого до установ виконання покарань надходить лише особова справа засудженого, в якій містяться наступні документи: вирок суду як підставу для виконання покарання і здійснення виправно-трудового впливу, анкета засудженого з упізнавальними фотокартками, дактилокарта; протокол затримання; характеристика й інші документи, які відображають поведінку і переміщення засудженого в період перебування у місцях попереднього ув`язнення, а в подальшому - і відбуття покарання, а паспорт громадянина України та ідентифікаційний код засудженого, як правило, відсутні. З огляду на викладене виходить, що під час працевлаштування та оплати праці засуджених виникає ряд питань, які унеможливлюють виконання вимог законодавства в частині укладання трудових договорів, подачі повідомлення про прийом на роботу, здачі звіту та перерахування єдиного внеску на суми нарахованої заробітної плати (доходу), здачі звіту за ф. № 1- ДФ про суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку про суми доходу, так як, для складання будь-якого з наведених документів необхідні паспорт та ідентифікаційний код. Вказує, що по причині відсутності паспорта та ідентифікаційного коду, неможливо здати звіт за ф. № 1-ДФ про суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку про суми доходу. Також враховуючи те, що засуджені не виконують норму виробітку, отримання ними мінімальної заробітної плати, є не можливим. Тобто, якщо засуджений не виконав норму виробітку у зв`язку з відмовою працювати або у зв`язку з порушенням правил внутрішнього розпорядку був покараний та деякий час не працював, був етапований до медичної частини, то все одно установа повинна сплатити ЄСВ в повному розмірі, а це неймовірно великі суми, які є непосильними для установи. При цьому, заробітна плата засуджених в установі не фінансується з загального фонду, всі виплати проводяться за рахунок спеціального фонду.
16 вересня 2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 15.11.2019 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.
Ухвалою суду від 17.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
18.12.2019 року до відділу діловодства суду наділа уточнена позовна заява позивача від 16.12.2019 року, у якій позивач додаткового просить суд визнати протиправними та скасувати накази відповідача про проведення планової документальної виїзної перевірки позивача, про перенесення термінів проведення перевірки та про продовження строків проведення документальної планової виїзної перевірки позивача. Суд зазначає, що позивач у даному уточненому позові фактично змінив і предмет позову, і підстави позову, оскільки в уточненому адміністративному позові міститься додаткове обґрунтування протиправності наказів відповідача. Одночасна зміна предмету і підстав позову не допускають згідно вимог ч.1 ст. 47 КАС України. За вказаних обставин у відповідності до вимог ст. 45 КАС України суд залишив уточнений адміністративний позов позивача без розгляду.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Додаткового до доводів викладених у позовній заяві позивач посилався на те, що відповідачем порушено строк проведення документальної планової повірки позивача, оскільки відповідач дійшов до безпідставного висновку про те, що позивач віднесений до платника податків 1 групи великих платників податків. Перевірка фактично провадилась не за місцезнаходженням позивача, а у приміщенні податкового органу, що є порушенням вимог п.п.75.1.2 ПК України. Невиконання податковим органом порядку проведення документальних планових перевірок призводить до порушенням відповідачем способу реалізації владних управлінських функцій та відсутності правових наслідків перевірки. Відповідачем порушено строки проведення документальної планової перевірки позивача. Також позивач повідомив суд про те, що акт перевірки містить недостовірну інформацію стосовно укладення договору між позивачем та ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№122) від 05.01.2015 року № А-1/А-1: вказаний договір не укладався. Також на підприємстві позивача 22.03.2019 року під час обшуку було вилучено велику кількість документів, тож відповідач не мав змоги повно провести виїзну перевірку позивача без документів, які були вилучені під час проведення обшуку. Відповідачем порушено строк складення акту переревірки, що є грубим порушенням вимог ПК України. Акт перевірки не містить підписів всіх осіб, які проводили перевірки та прізвища яких вказані у акті перевірки, а тому акт перевірки не може вважатися законною підставою для прийняття інших рішень най його основі. Відповідачем надано до суду документи, які не засвідчені належним чином відповідно до пункту п.5.27 ДСТУ 4163-2003, а тому останній не можуть вважатися належними доказами.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у його задоволенні, при цьому посилаючись на доводи наведені у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях.
Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.
- п.1 ч.2 ст.6, ч.5 ст.8, ч.2 ст.9 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в частині заниження суми нарахованого єдиного внеску на суму 840990,00 грн. за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених;
- абз. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, р.ІІІ Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку нарахованого(сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року за № 4, в частині подання Податкових розрахунків за ф. №1- ДФ про суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку про суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку, за період IV кв. 2015р.-III кв. 2018 року без відображення нарахованих та виплачених доходів від працевлаштування засуджених, нарахованого та перерахованого податку з доходів фізичних осіб, та відображення застосованої податкової соціальної пільги;
- п.п. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168, п. 171.2 ст. 171, абз. «а» п. 176.2 ст. 176, Податкового Кодексу України №2755-VІ від 02.12.10р. із змінами та доповненнями в частині несвоєчасного перерахунку до бюджету податку на доходи фізичних осіб, у сумі 218786,30 грн. разом з перерахуванням особистих коштів засуджених, нарахованого на заробітну плату залучених до праці засуджених;
Оформлення трудових відносин між засудженими за період з 01.10.2016 р. по 30.09.2018 р. здійснювалося наказами про працевлаштування. ДУ «Солонянська виправна колонія (№21)» здійснювало нарахування, утримання та перерахування до відповідних бюджетів податку з доходів фізичних осіб та військового збору.
Перевіркою питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками встановлено, що у період з 01.10.2016 по 31.12.2016 р. ДУ «Солонянська виправна колонія (№21)» не встановлено використання праці засуджених без належного оформлення трудових відносин.
В порушення п. 51.1 ст. 51, абз. «б» п. 176.2 ст. 176 ПКУ податкові розрахунки за ф.1-ДФ період IV кв. 2015р.-III кв. 2018р., до ГУ ДФС у Дніпропетровській області, надавались не в повному обсязі, а саме: без відображення нарахованих та виплачених доходів від працевлаштування засуджених, нарахованого та перерахованого податку з доходів фізичних осіб, та відображення застосованої податкової соціальної пільги.
Перевіркою правильності відображення у звіті про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів сум нарахованої заробітної плати, з яких утримується єдиний внесок, встановлено не нарахування та не відображення у звітності за період з 01.10.2016 р. по 30.09.2018 р. сум заробітної плати засуджених із врахування сум додаткової бази нарахування єдиного внеску на загальну суму 3822681,80 грн., а саме: ДУ «Солонянська виправна колонія (№21)» за період з 01.10.2016 р. по 30.09.2018 р. велись відомості нарахування заробітної плати з числа спецконтингенту за кожний місяць, які містять: кількість відпрацьованих чол./днів; заробітна плата робочих з числа засуджених; утримання (прибутковий податок, військовий збір, комунально-побутові послуги).
ДУ «Солонянська виправна колонія (№21)» ведеться табель обліку робочого часу засуджених, оформляються наряди виконання робіт, нараховується щомісячно заробітна плата засуджених, виконується функція податкового агента в частині нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору - ДУ «Солонянська виправна колонія (№21)», є роботодавцем відповідно до діючого законодавства. У зв`язку з вищевикладеним та відповідно до зазначених норм ДУ «Солонянська виправна колонія (№21)», є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
На підставі вищевикладеного, в порушення п.1 ч.2 ст.6, п.1 ч.1 ст.7 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у період з 01.10.2016 р. по 30.09.2018 р. ДУ «Солонянська виправна колонія (№21)» занизило базу нарахування єдиного внеску на суму 3822681,80 грн. за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених із врахуванням додаткової бази нарахування єдиного внеску.
В порушення п.1 ч.2 ст.6, ч.5 ст.8, ч.2 ст.9 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у період з 01.10.2016 р. по 30.09.2018 р. ДУ «Солонянська виправна колонія (№21)» занижено суму нарахованого єдиного внеску на суму 840990,00 грн. за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених.
Відповідно до статті 162 Податкового кодексу України платниками податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (підпункт 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України).
Згідно з пунктом 164.1 статті 164 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.
Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Відповідно до підпункту 164.1.1 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
За приписами підпункту 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку, відповідно до умов трудового договору (контракту).
Так, Закон України від 08 липня 2010 року № 2464 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», (далі - Закон № 2464-VI) визначають правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.
Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок (пункти 2, 3, 10 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI).
Частиною 1 статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно пункту 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1(крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (пункт 1 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI).
За приписами частини 5 статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
У разі, якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.
Відповідно до частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
У відповідності до частини 12 статті 9 Закону № 2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу).
Частиною 11 статті 9 Закону № 2464-VI передбачено, що у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність, згідно із законом.
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів (частина 3 статті 25 Закону № 2464-VI).
Відповідно до пункту 2 частини 11 статті 25 Закону № 2464-VI за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) сум єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.
Згідно з частиною 10 ст.25 Закону № 2464-VI на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.
В силу частини 13 статті 25 Закону № 2464-VI нарахування пені, передбаченої цим Законом, починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування), включно.
Також, суд враховує, що відповідно до пункту 6 частини другої статті 13 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу в Україні» трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.
Кримінально-виконавчим кодексом України визначено, що засуджені зобов`язані виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України (частина перша статті 9).
Згідно частини першої статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.
Згідно частини першої статті 120 Кримінально-виконавчого кодексу України праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
У частини першій статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу України вказано, що засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Нормативно-правовим актом, яким встановлюється форма і система оплати праці осіб, засуджених до позбавлення волі, є Інструкція про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затверджена наказом Міністерства юстиції України № 396/5 від 07.03.2013 року (далі Інструкція № 396/5).
Відповідно до пункту 1.2 Інструкції № 396/5, засуджені залучаються до праці: у центрах трудової адаптації; у майстернях, підсобних господарствах установ та слідчих ізоляторів; на підприємствах установ виконання покарань; на підприємствах державної або інших форм власності за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції відповідно до укладених угод між установою, де відбуває покарання засуджений, та замовником; на роботах з господарського обслуговування установ та слідчих ізоляторів.
Праця засуджених організовується з додержанням правил охорони праці, техніки безпеки і виробничої санітарії, встановлених законодавством про працю (пункт 1.3 Інструкції № 396/5).
Згідно пункту 3.1 Інструкції № 396/5 засуджені до позбавлення волі працюють у місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей залежно від статі, віку, працездатності, стану здоров`я, спеціальності.
У пункті 5.1 Інструкції № 396/5 визначено, що праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості.
Підприємства установ розраховують тарифні ставки, посадові оклади для диференціації оплати праці залежно від професії і кваліфікації засуджених, складності й умов виконуваних ними робіт.
Заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі, при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати.
Відповідно до пункту 6.3 зазначеної Інструкції, відрахування та відшкодування із заробітної плати засуджених здійснюється відповідно до законодавства з дотриманням такої черговості: податок з доходів фізичних осіб; аліменти; вартість одягу, взуття, білизни (крім вартості спецодягу); вартість харчування, комунально-побутових та інших наданих послуг (крім вартості спецхарчування); за виконавчими листами на користь громадян; за виконавчими листами на користь юридичних осіб; відшкодування матеріальних збитків, заподіяних засудженими державі під час відбування покарання.
Системний аналіз вказаних законодавчих норм дає підстави для висновку про те, що засуджені до позбавлення волі з метою залучення до суспільно корисної праці виконують трудові функції в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії, в результаті чого, їм забезпечується відповідна компенсація за виконану роботу, тобто заробітна плата, а також, додержання правил охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії та інших умов, встановлених законодавством про працю.
Примусовість характеру трудових відносин засуджених, а також, мета їх виправлення та перевиховання зумовлює особливість регулювання таких відносин шляхом поєднання норм законодавства про працю та вимог кримінально-виконавчого законодавства, що, однак, не позбавляє виплачених засудженим сум доходу за виконану ними роботу ознак заробітної плати.
Норми податкового законодавства не встановлюють будь-яких особливостей оподаткування доходів фізичних осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі і отримують заробітну плату за виконання суспільно корисної праці. У зв`язку з чим, обкладення цих доходів податком здійснюється у загальному порядку.
Відповідно до пункту 176.2 Податкового кодексу України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані:
а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок;
б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.
Порядок заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 року № 4.
Згідно пункту 1.3 зазначеного Порядку, його дія поширюється на податкових агентів, а саме: юридичних осіб (їх філії, відділення, інші відокремлені підрозділи), самозайнятих осіб, представництва нерезидентів - юридичних осіб, інвесторів (операторів) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) нараховують (виплачують, надають) доходи фізичній особі та/або зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, а також військовий збір, передбачений пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Кодексу.
Неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також, суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень (пункт 119.2 ПК).
Відповідно до пункту 127.1 Податкового кодексу України не нарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, тягнуть за собою накладення штрафу.
Таким чином, суд робить висновок, що позивач, як податковий агент, зобов`язаний своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу (заробітної плати) засуджених до позбавлення волі, а також єдиний внесок, незалежно від укладення письмового трудового договору із засудженими. Також позивач, як податковий агент, зобов`язаний подавати у строки, встановлені законодавством, відповідну звітність. У випадку невиконання цих обов`язків, нести визначену законодавством відповідальність.
Під час розгляду справи судом було встановлено не нарахування та не відображення позивачем у звітності (таблиця 1, 6 додатка 4 Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів), за 2016 році: жовтень 163 особа, листопад 163 особа, грудень 160 особи, у 2017 році: січень 160 особи, лютий 157 осіб, березень 143 осіб, квітень 162 осіб, травень 183 осіб, червень 154 особа, липень 182 осіб, серпень 166 осіб, вересень 148 осіб, жовтень 160 осіб, листопад 179 осіб, грудень 160 особи, у 2018 році: січень 151 осіб, лютий 150 осіб, березень 134 осіб, квітень 105 особи, травень 118 осіб, червень 155 осіб, липень 147 осіб, серпень 154 осіб, вересень 48 осіб, сум заробітної плати засуджених із врахуванням сум додаткової бази нарахування єдиного внеску на загальну суму 3822681,80 грн.
Таким чином, позивачем за період з 01.10.2016 р. по 30.09.2018 р. занижено базу нарахування єдиного внеску на суму 3822681,80 грн. за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених із врахуванням додаткової бази нарахування єдиного внеску та не включено до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених на суму 3822681,80 грн., що призвело до заниження суми нарахованого єдиного внеску, на суму 840990,00 грн.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В адміністративному судочинстві діє принцип офіційності, який полягає в активній позиції суду щодо з`ясування всіх обставин у справі. Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов`язку, суд витребовує названі документи та матеріали, а якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів (частина 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи зазначене вище, оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про правомірність прийнятих відповідачем оскаржуваних рішень. Разом з тим, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, в ході судового розгляду довів обґрунтованість своїх висновків і правомірності прийнятих на їх підставі рішень.
На підставі викладеного, позовна заява Державної установи "Солонянська виправна колонія (№ 21)", є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
Судом відхиляються доводи позивача про те, що допущені відповідачем порушення вимог ПК України під час планової перевірки позивача є підставою для скасування оскаржуваних рішень відповідача, з наступних підстав.
Відповідно до пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.
Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Пунктом 81.1 статті 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач допустив працівників відповідача до планової виїзної перевірки.
Між тим, платник податку, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки, зокрема виїзної, щодо нього, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до податкової перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Відтак, з огляду на наведене, позови платників податків, спрямовані на оскарження рішень (у тому числі наказів про призначення перевірки), дій або бездіяльності контролюючих органів щодо призначення та/або проведення перевірок можуть бути задоволені лише в тому разі, якщо до моменту винесення судового рішення не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до спірної перевірки. В іншому разі в задоволенні відповідних позовів має бути відмовлено, оскільки правові наслідки оскаржуваних дій за таких обставин є вичерпаними, а отже, задоволення позову не може призвести до відновлення порушених прав платників податків, оскільки після проведення перевірки права платника податків порушують лише наслідки проведення відповідної перевірки.
Аналогічну позицію займає Верховний Суд у постанові від 13.03.2018 року по справі № 804/1113/16, а також від 21.02.2019 року по справі № 807/2062/17.
Враховуючи факт допущення позивачем посадових осіб контролюючого органу до перевірки, у спірних правовідносинах актом, що має певні правові наслідки, породжує права та обов`язки для платника податків, є рішення податкового органу (акт індивідуальної дії), прийняте за результатами проведеної перевірки.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 24.12.2010 року у справі за позовом ТОВ «FOODS AND GOODS» до ДПІ у Калінінському районі м. Донецька, третя особа ДПА у Донецькій області про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та/або проведення податкової перевірки.
Також суд вважає безпідставними доводи позивача стосовно того, що порушення відповідачем строків складення акту перевірки має наслідком скасування прийнятих на його підставі рішень податкового органу, оскільки ПК України не міститься норм, які вказують на безумовну протиправність рішень податкового органу, що прийняті за наслідками акту перевірки, у разі порушення строків складання акту перевірки.
Суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що надані документи відповідачем не засвідчені належним чином з урахуванням пункту п.5.27 ДСТУ 4163-2003, оскільки згідно ч.5 ст. 94 КАС України учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Судом встановлено, що надані відповідачем документи засвідчено згідно вимог ч.5 ст. 94 КАС України.
Також судом відхиляються доводи позивача про те, що акт перевірки не містить підписів всіх осіб, які проводили перевірки та прізвища яких вказані у акті перевірки, а тому акт перевірки не може вважатися законною підставою для прийняття інших рішень най його основі, оскільки у акті перевірки, який наявний у матеріалах справи міститься підпис працівника підрозділу, відповідального за проведення перевірки, що відповідає методичним рекомендаціям, які затверджено наказом ДФС України від 01.06.2017 року № 396.
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи відмову у задоволенні позову Державної установи «Солонянська виправна колонія (№ 21)"", суд приходить до висновку про відсутність підстав для присудження і всіх здійснених позивачем документально підтверджених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 139, 241, 243, 244, 245, 246, 250 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 23 грудня 2019 року.

Суддя (підпис) Рішення не набрало законної сили станом на 23.12.2019 року Помічник судді Згідно з оригіналом Помічник судді С.В. Златін Лісна А.М. Лісна А.М.