Справа № 620/2435/19
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2435/19 Суддя (судді) першої інстанції: Тихоненко О.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку,

в с т а н о в и л а:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.10.2017 по 22.04.2018 включно в сумі 95336,16 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що у даному випадку норми ст. 117 КЗпП України розповсюджуються на всі суми, належні працівникові до виплати при звільненні, незалежно від того, чи входять вони до складу грошового забезпечення військовослужбовця. Також, апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем стосуються розміру належних звільненому працівнику сум, оскільки такий спір відсутній, враховуючи, що відповідач не заперечував свого обов`язку зі сплати коштів за не отримане позивачем речове майно. Підставою для несвоєчасної виплати позивачеві грошової компенсації за не отримане речове майно була відсутність відповідного фінансування, що не стосується спору щодо розміру належних позивачеві сум.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про відсутність обґрунтованих підстав стверджувати, що положення чинного законодавства передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як сума була встановлена судом.

В силу положень п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, враховуючи, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного провадження, справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справу було розглянуто в порядку спрощеного провадження та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст. 311 КАС України, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для здійснення розгляду справи за участі сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 с.Гончарівське.

Відповідно до витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 18.10.2017 № 102 позивача відповідно до ч. 6 ст. 26 з урахуванням пп. «і» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 09.10.2017 № 151, виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_2 з 18.10.2017 та знято з усіх видів забезпечення з 17.10.2017 (а.с. 8).

Зі змісту довідки № 119 про вартість речового майна, що належать до видачі позивачеві (підстава: наказ 102 від 18.10.2017 № 102) позивачеві належало до сплати грошову компенсацію за не отримане речове майно на суму 54592,77 грн., однак, ця сума не була вчасно сплачена, оскільки відповідач зауважив, що виплата грошової компенсації за не отримане речове майно здійснюється в межах бюджетних асигнувань, а кошти на зазначені цілі не надходили.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.12.2017 у справі № 825/2006/17, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2018, стягнуто з військової частини НОМЕР_2 на користь позивача грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 54592,77 коп. (а.с. 10-13).

При цьому, на виконання вказаного судового рішення Військовою частиною НОМЕР_2 перераховано на картковий рахунок позивача у ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» компенсацію за не отримане речове майно, а саме: 06.04.2018 20685,72 грн та 23.04.2018 33907,05 грн., про що свідчить виписка з банку (а.с. 17).

Оскільки виплату компенсації за неотримане речове право проведено відповідачем лише 23.04.2018, а позивача було звільнено 18.10.2017, останній звернувся з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов висновку, що оскільки обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Суд вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП України є безпідставним.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ).

Згідно з ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2011-ХІІ, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 (далі Порядок № 178).

Згідно п.2 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктом 4 Порядку №178 передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (п. 5 Порядку № 178).

Відповідно до абз. 3 п. 242 розділу ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача виключено із списків військової частини НОМЕР_2 з 18.10.2017, тобто, позивач вважається звільненим з військової служби з 19.10.2017. Повний розрахунок з позивачем було проведено 23.04.2018.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, у даному випадку, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.02.2018 у справі № 805/977/16-а (провадження № К/9901/8708/18), від 04.04.2018 у справі № 805/5111/15-а (провадження № К/9901/6929/18).

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.12.2017 у справі № 825/2006/17, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2018, стягнуто з військової частини НОМЕР_2 на користь позивача грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 54592,77 коп. (а.с. 10-13).

Ухвалення судового рішення про стягнення компенсації за не отримане речове майно, не звільняє роботодавця від відповідальності згідно зі ст. 117 КЗпП України.

Оскільки, в день звільнення позивача, відповідачем не було здійснено остаточного розрахунку всіх виплат, що належать позивачу, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на застосування ст. 117 КЗпП України в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а бездіяльність відповідача щодо не вжиття заходів з метою проведення повного розрахунку при звільненні є протиправною.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п. 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абз. 3 п. 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

В апеляційній скарзі позивач зазначив, що згідно з довідкою № 41 від 19.01.2018 (а.с. 16) грошове забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню (вересень-серпень 2017 року), складало 31266, 21 грн (15641,21 + 15625), отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складав 512, 56 грн (31266,21 грн/61 (кількість днів)). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на думку апелянта, складає 95336,16 грн (512,56 грн (середньоденний розмір грошового забезпечення) х 186 (кількість днів затримки за період з 19.10.2017 по 22.04.2018)).

Однак, колегія суддів не погоджується із наведеними розрахунками позивача, оскільки, як вбачається із довідки № 41 від 19.01.2018 позивачеві без виключення сум відрахування на податки у серпні 2017 року нараховано 15758,06 грн (виплачено у вересні 2017 року), у вересні 2017 року нараховано 15200,00 грн (виплачено у жовтні 2017 року), відтак, грошове забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню складало 30958,06 грн.

При цьому, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складав 507,51 грн (30958,06 грн/61 (кількість днів)). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 93889,35 грн. (507,51 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) х 185 (кількість днів затримки за період з 19.10.2017 по 22.04.2018)).

У п. 74 рішення Європейського Суду з прав людини «Лелас проти Хорватії» суд звернув увагу на те, що «держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу».

Таким чином, виходячи з принципу «належного урядування», та обставина, що відповідач є органом державної влади, який фінансується з Державного бюджету України не надає останньому права отримувати вигоду за рахунок приватної особи, яка діяла добросовісно.

В даному випадку суд першої інстанції не повною мірою з`ясував обставини, що мають значення для справи, з огляду на що, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача, та, відповідно, скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, неправильне тлумачення закону, призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 жовтня 2017 року по 22 квітня 2018 року в сумі 93889,35 грн (дев`яносто три тисячі вісімсот вісімдесят дев`ять грн 35 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови виготовлено 19 грудня 2019 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма