Справа № 289/1467/19
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 289/1467/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Семенюк М.М.

Суддя-доповідач - Франовська К.С.

19 грудня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Франовської К.С.

суддів: Совгири Д. І. Кузьменко Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Радомишльської міської ради Житомирської області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Радомишльської міської ради Житомирської області про визнання протиправним та скасування рішення Радомишльської міської ради Житомирської області двадцять шостої сесії 6 скликання від 01.04.2013 № 483 «Про прийняття майна у комунальну власність» на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України у зв`язку з тим, що даний позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З даною ухвалою не погодилась позивач - ОСОБА_1 та оскаржила її в апеляційному порядку. Вважає, що ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін з таких підстав.

Як установили суди попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи № 0620/2-37/12, ОСОБА_1 на праві власності належить 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 . Співвласниками інших частин квартири були батьки позивачки: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які згодом розірвали шлюб. За життя мати позивачки, ОСОБА_3 користувалась частиною напівпідвального приміщення, розташованого під належною їм квартирою і неодноразово зверталась до виконкому міської ради із заявами про приватизацію цього приміщення, проте отримала відмову, яка мотивована тим, що підвальні приміщення приватизації не підлягають. У 2009 р. ОСОБА_1 дізналась, що на зазначене підвальне приміщення виконком міської ради видав ордер Грушці М.Д. і передав це приміщення йому у власність. Після смерті останнього власником приміщення у порядку спадкування стала дружина ОСОБА_2

За позовом ОСОБА_1 . Апеляційний суд Житомирської області рішенням від 10.07.2012 року визнав недійсним рішення виконавчого комітету Радомишльської міської ради від 12.10.1999 року №288 "Про видачу ордера на підвальне приміщення" та рішення виконавчого комітету Радомишльської міської ради від 14.12.1999 року №351 "Про передачу квартир у власність громадян" . Цим рішенням визнано недійсними свідоцтво про право власності на житло від 14.12.99 р. №1299 на вказану квартиру та свідоцтво про право на спадщину за законом.

Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2012 року відхилена касаційна скарга, подана виконавчим комітетом Радомишльської міської ради, рішення апеляційного суду Житомирської області від 10.07.2012 року у справі залишено без змін.

Розглянувши прийняті у справі судові рішення, 26 сесія Радомишльської міської ради від 01.04.2013 року прийняла рішення №483, яким прийняла у комунальну власність квартиру №6 загальною площею 47,6 м кв. житлового АДРЕСА_3 .

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Радомишльського районного суду Житомирської області з позовом до Радомишльської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення 26 сесії Радомишльської міської ради від 01.04.2013 року №483 " про прийняття майна у комунальну власність". Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначила, що прийняте рішення вважає протиправним, оскільки порушено її право на реалізацію, як власниці частини квартири в будинку та співвласниці житлового будинку № 46 , в якому знаходиться прийняте у власність приміщення, щодо користування вказаним приміщенням.

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 04.09.2019 дана справа передана на розгляд до Житомирського окружного адміністративного суду за підсудністю.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції зробив висновок, що позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а мають бути розглянуті за правилами цивільного судочинства.

Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Статтею 19 КАС України, передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відтак, як вірно зазначено судом першої інстанції, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Необхідною та єдиною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним владних управлінських функцій, при цьому ці функції суб`єкт повинен здійснювати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Як встановлено із змісту позовної заяви ОСОБА_1 , позивач звернулася до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Радомишльської міської ради Житомирської області двадцять шостої сесії 6 скликання від 01.04.2013 № 483 «Про прийняття майна у комунальну власність». В обґрунтування позову зазначала, що оскаржуване рішення відповідача про прийняття у комунальну власність квартири №6 (підвальне приміщення будинку) загальною площею 47,6 м кв. житлового будинку АДРЕСА_3 є протиправним та суперечить, зокрема, статтям 6, 8, 13, 19, 21, 22, 41 та 92 Конституції України, статтям 355, 356, 358 та 382 Цивільного кодексу України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», а його реалізація призводить до обмежень її особистих прав і законних інтересів як власника 1/4 квартири №2 та співвласника багатоквартирного будинку, АДРЕСА_3 ).

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ураховуючи наведені нормативні положення, не є публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

До такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов з урахуванням правової позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 826/836/17 (провадження № 11-321апп19).

З установлених судом обставин убачається, що у цій справі виник спір про правомірність набуття права комунальної власності за територіальною громадою м. Радомишль в особі міськради на нерухоме майно, тому позов у справі подано на поновлення порушеного, на думку позивача, права власності щодо об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення (підвал в будинку).

Механізм визнання права власності на той чи інший об`єкт за певним суб`єктом визначений ЦК.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору.

Таким чином, Житомирський окружний адміністративний суд, враховуючи суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі у зв`язку з тим, що вона не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та має вирішуватися судами цивільної юрисдикції.

Такий висновок суду ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права, які діяли на час звернення позивача до суду, і при цьому узгоджується з чинними положеннями процесуального законодавства, які визначають юрисдикцію судів.

При цьому, Сьомий апеляційний адміністративний суд не може входити в обговорення питання законності та обґрунтованості ухвали Радомишльського районного суду від 04 вересня 2019 року, оскільки це питання віднесено законом до компетенції Житомирського апеляційного суду.

Відповідно до статті 30 КАС спори між адміністративними судами щодо підсудності не допускаються. Адміністративна справа, передана з одного адміністративного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 29 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження адміністративним судом, до якого вона надіслана. Справа, прийнята адміністративним судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому адміністративному суду (частина третя цієї статті).

Апеляційний суд в аспекті порушеного в апеляційній скарзі питання про недотримання судом першої інстанції положень цієї статті Кодексу вважає, що її положення необхідно трактувати і застосовувати не буквально, а системно, у взаємозалежному і взаємообумовленому зв`язку з положеннями, що стосуються функціонування видів підсудності в адміністративному судочинстві.

За загальним визначенням підсудність адміністративних спорів (справ) є правовим інститутом, що містить адміністративно-процесуальні норми, які розмежовують компетенцію щодо розгляду і вирішення адміністративних справ між окремими інституціями судової системи і між адміністративними судами одного інституційного рівня. Визначення компетентного суду для розгляду адміністративної справи провадиться, серед іншого, залежно від предмета публічно-правового спору або його суб`єктного складу, територіальних меж юрисдикції певного суду, функцій при розгляді справи, які виконує певний суд судової системи.

Правила підсудності у своїй сукупності певним чином встановлюють алгоритм обрання компетентного адміністративного суду для розгляду і вирішення конкретної справи. Правильне визначення компетентного суду для розгляду і вирішення адміністративної справи має значення для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення в адміністративній справі.

Процесуальний закон встановлює три різновиди підсудності адміністративних справ: предметну або родову; територіальну або просторову, інстанційну або функціональну.

Як предмет підсудностi розумiють сукупність правил, що визначають, чи розмежовують компетенції судів із розгляду адміністративних справ по першій інстанції залежно від предмета публічно-правового спору або його суб`єктного складу. Територіальна підсудність - це також сукупність правил, що визначають розмежування компетенції адміністративних судів одного рівня щодо розгляду адміністративних справ по першій інстанції залежно від території, на яку поширюється їх діяльність. Своєю чергою, ця підсудність поділяється на такі її види, як загальну, альтернативну, виключну і за зв`язком справ.

Як інстанційну підсудність належить розуміти правила, що визначають розмежування компетенції адміністративних судів при розгляді адміністративних справ.

Стаття 29 КАС встановлює правила передачі адміністративної справи з одного адміністративного суду до іншого і наводить перелік умов, коли така передача можлива. В основному підставами для передачі справи є чинники, що впливають на дотримання правил територіальної підсудності. Змістовним підтвердженням цьому є використання в нормах цієї статті характерних формулювань, які вказують на цей виді підсудності/

Із приписів частини першої статті 30 КАС випливає, що первинно положення цієї статті спрямовані на недопущення спорів між судами одного інституційного рівня, яким підсудні справи з однаковим предметом спору, і, коли з`являються обставини, що зумовлюють зміну територіальної підсудності. Саме тому, щоб унеможливити пересилання справи з одного суду до іншого з підстави забезпечення дотримання територіальної підсудності, закон встановив заборону. Положення частини другої статті 30 КАС, які відсилають до положень статті 29 цього Кодексу, посилюють правильність думки про те, що передача справ з одного суду до іншого за підсудністю забороняється з підстав територіальної підсудності.

Таким чином, якщо суд відповідно до положень цієї норми та інших положень процесуального законодавства виявить, що не є судом для розгляду окресленого предмета спору у сфері відповідних відносин, він повинен направити справу до компетентного суду або на підставі закону ухвалити інше рішення, якщо неможливо направити справу до суду іншого інстанційного рівня (приміром у ситуації, коли в позовній заяві об`єднані вимоги, які підсудні судам різних інстанцій (пункт 6 частини третьої статті 169 КАС).

Розгляд судом предметно непідсудної йому справи може призвести до ухвалення незаконного рішення, обмежити право кожного на судовий захист належним судом, позбавити можливості скористатися правом на апеляційне чи касаційне оскарження рішення.

Отож, з наведеного можна підсумувати, що якщо суд першої інстанції помилково чи неправильно направив до суду тієї самої інстанції справу, яка за предметом спору, суб`єктним складом учасників, характером спірних правовідносин відноситься до його підсудності, а суд, якому була направлена справа (позовна заява), відмовив у відкритті провадження у справі у зв`язку з непідсудністю справи даному суду, не може розцінюватися як ознака спору щодо підсудності чи порушення заборони про передавання справ, встановленої статтею 30 КАС.

Таке рішення суду свідчить про виконання вимог процесуального закону щодо забезпечення дієвості і обов`язковості положень інституту підсудності адміністративних справ і є реалізацією гарантії кожного на розгляд справи судом, встановленим законом.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Житомирського окружного адміністративного суду про те, що спір у цій справі не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, а тому не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

Наведені в апеляційній скарзі мотиви та доводи не спростовують цих висновків.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції зроблено вірний висновок про відмову у відкритті провадження з підстав передбачених п.1ч.1 ст. 170 КАС України.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 19 грудня 2019 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Совгира Д. І. Кузьменко Л.В.