Справа № 140/2291/19
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/11753/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

представника апелянта Соколюк М.Ю.

представника позивача Міщук І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Плахтій Н.Б. о 15 год. 58 хв. у м. Луцьк, повний текст судового рішення складено 30 вересня 2019) у справі № 140/2291/19 за адміністративним позовом Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України №187-19 від 13.05.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання ДМС України визнати громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 27.05.2019 позивач отримав повідомлення УДМС України у Волинській області № 16 від 27.05.2019 р про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою для якого було рішення ДМС України № 187-19 від 13.05.2019. Позивач вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки відповідач не достатньо дослідив інформацію по країні походження позивача, незважаючи на те, що такі дані містяться у загальнодоступних засобах масової інформації і не потребують доказування. Внутрішній збройний конфлікт в Афганістані не вщухає, відтак постійно існує загроза життю та здоров`ю цивільного населення. Позивач стверджує, що має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через належність до певної соціальної групи та побоювання через загрозу загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.09.2019 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 13.05.2019 № 187-19 про відмову у визнанні громадянина Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з врахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що в країні походження позивача тривають переслідування громадян за ознаками національності, віросповідання, приналежності до певної соціальної групи, тощо. Повернення позивача в країну походження може становити реальну, серйозну та індивідуальну загрозу його життю через загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту. Відтак внаслідок неповного з`ясування всіх обставин, які можуть бути підставою побоювань позивача щодо загрози його життю і здоров`ю, ДМС України прийняте безпідставне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки таке рішення не ґрунтується на всебічному вивченні та оцінці всіх документів, матеріалів та з`ясуванні всіх обставин, а тому оскаржуване позивачем рішення слід скасувати як протиправне.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що з аналізу матеріалів особової справи позивача вбачається відсутність умов, котрі можуть бути розглянуті в контексті надання останньому додаткового захисту в Україні, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Крім цього вказує, що позивачем недотримано строки звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і те, що позивач намагався нелегально потрапити до Німеччини. Також зазначає, що терористичний акт на який посилається позивач у анкеті, в готелі де працював останній відбувся 21.01.2018, тобто через півтора року після його звільнення.

Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в котрому покликається на те, що зі змісту більшості наведених доказів, котрі наявні в матеріалах справи підтверджується факти того, що в країні походження позивача тривають переслідування громадян за ознаками національності, віросповідання, приналежності до певної соціальної групи, тощо. Його повернення в країну походження може становити реальну, серйозну та індивідуальну загрозу його життю через загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту. У зв`язку з цим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити повністю в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача, заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та надав пояснення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа в судове засідання на виклик суду не з`явилася, явку уповноваженої особи не забезпечило, хоча належним чином було повідомлено, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, представників апелянта та позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, а зокрема з матеріалів особової справи №2018 LT 0025, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Кабул, за національністю - афганець, сповідує іслам, рідна мова дарі, володіє пушту, урду та англійською мовами, освіта - вища, неодружений. З моменту народження проживав, навчався та працював в Афганістані в м.Кабул.

10.08.2018 позивач подав до УДМС України у Волинській області заяву анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 35-38).

За результатами розгляду особової справи 31.08.2018 УДМС України у Волинській області складений висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено про те, що доцільно прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 83-85).

На підставі зазначеного висновку третьою особою видано наказ від 31.08.2018 № 95 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 » (а.с. 86).

31.10.2018 УДМС України у Волинській області складений висновок з додатками до нього № 1 від 22.12.2018 та № 2 від 25.04.2019 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як зазначено у висновку, у зв`язку із встановленням відсутності умов, передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» доцільно рекомендувати Державній міграційні службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 114-131).

13.05.2019 ДМС України прийнято рішення № 187-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 132).

Позивач вважаючи таке рішення протиправним звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи та законодавчі положення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про помилкове застосування норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон України № 3671-VI ).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 2 ст. 13 Закону України № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені ч. 1 статті 1 Закону України № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до п. 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону України № 3671-VI.

За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Як слідує з матеріалів справи, заявник як підставу надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту вказує, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності, оскільки має обґрунтовані побоювання вважати, що там його можуть переслідувати представники руху «Талібан», застосувати до нього тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, а також хвороба батька.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Кабул, за національністю - афганець, сповідує іслам, рідна мова дарі, володіє пушту, урду та англійською мовами, освіта - вища, неодружений. З моменту народження проживав, навчався та працював в Афганістані в м.Кабул. З документів, які підтверджують особу та громадянство Афганістану матеріали справи містять копію паспорта № НОМЕР_1 (а.с.52-53). В матеріалах особової справи також наявні копія свідоцтва про середню освіту, диплом про вищу освіту, посвідчення водія (а.с. 44-51, 56-58).

Так згідно з перекладу заяви №25 від 10.08.2018 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зокрема вказує, що «Моя країна небезпечна для мене і для моєї сім`ї. Моєю великою проблемою те, що мій батько хворий, в Афганістані цю хворобу вилікувати не можливо. Усі лікарі сказали нам, що потрібно перевезти батька в іншу розвинену країну. В нас було нормальне життя, після того як дізналися про цю проблему, ми продали наш будинок. Потім я залишив свою роботу, ми все продали. Наступною проблемою є моя робота, тому що мені було там небезпечно. Я працював господарником в готель Intercontinental в Афганістані, в нічну зміну на мене напали двоє талібів, потім вони подзвонили і пригрозили, що якщо я відмовлю їм працювати на них, то вони вб`ють мене ї мою родину. Я змушений був покинути свою роботу і також моя родина в небезпеці. Ми покинули все, ми хочемо кращого та безпечного життя. Ми хочемо залишитись у вашій країні і просимо вашу державу допомогти мені і нашій родині, дякую.». (а.с. 35, 41)

Разом з цим згідно протоколу співбесіди від 16.08.2018 справа 2018 LT 0025 встановлено, що позивач разом із своїми родичами мав на меті потрапити до країни Євросоюзу, а саме Німеччини, оскільки в Афганістані лікар повідомив, що лікування його батька можливе тільки в Німеччині. Також в цьому протоколі зафіксовано наступні пояснення позивача, зокрема: «Три місяці тому відбувся терористичний акт на готель, в якому я працював, це були таліби. Таліби неодноразово приходили і питали, чому я працюю тут, а не на них. Я говорив з адміністрацією та охороною готелю, але вони сказали, що не вирішують таких питань і сказали «…якщо ти не хочеш тут працювати, то йди в інше місце»». (а.с. 78-82)

Відтак можна дійти висновку, що позивач та його родичі використовували територію України виключно, як транзитну країну до їхнього пункту призначення, а саме країни Євросоюзу - Німеччини.

Більше того потрапити в країни Євросоюзу позивач хотів нелегально, що підтверджується рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.05.2018 у справі № 308/5113/18 за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України до громадянина Афганістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України згідно, якого адміністративний позов задоволено. Затримано громадянина Афганістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі України, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання. Вказане рішення набрало законної сили в результаті відмови у відкритті апеляційного провадження згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.08.2018. (а.с. 39, 40)

Відтак колегія суддів вважає, що нелегальний перетин кордону спільно із всією родиною вказує на його умисел будь яким методам потрапити саме до країн Євросоюзу, а його доводи про бажання залишитись в Україні свідчать про неправдоподібність тверджень позивача.

Крім цього колегія суддів вказує на значну тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач прибув на територію України, згідно його пояснень в 2017 році, а звернувся із відповідною заявою до відповідача 10.08.2018, тобто з порушенням п`ятиденного терміну встановленого ч. 1 ст. 5 Закону України № 3671-VI. Таке в свою чергу на переконання суду може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Щодо доводів позивача про те, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності, оскільки має обґрунтовані побоювання вважати, що там його можуть переслідувати представники руху «Талібан» то колегія суддів зазначає наступне.

Так позивач вказував, що на готель де він працював відбувся терористичний акт. Проте з протоколу співбесіди вбачається, що таліби приходили до готелю, де працював позивач та лише запитали про те чому він там працює. Натомість останній розцінив питання даних осіб за «терористичний акт». Більше того позивач повідомляючи, що на нього був здійснений напад талібами, лише припускає, але не певен, що останні були саме талібами. Тобто позивач чітко та ствердно не міг підтвердити хто саме, якщо таке мало місце, погрожував йому чи здійснив напад на нього.

При цьому жодних доказів щодо звернення до правоохоронних органів у зв`язку з погрозами позивачем не надано. Разом з тим, до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами причетний не була. Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало б існування на території країни походження. Позивач також не вказав, чим можуть бути підтвердженні обставини ймовірного переслідування.

Разом з цим згідно пояснень представника апелянта під час судового засідання, що й не заперечувала представник позивача, терористичний акт на котрий посилається позивач у своїй анкеті в згаданому готелі відбувся до прийняття його на роботу та 21.01.2018, тобто через півтора року після його звільнення, оскільки згідно листа характеристики від 01.08.2016 з місця роботи вбачається, що останній працював у вказаному готелі в період з 12.09.2011 по 31.07.2016. (а.с.58, 73)

З аналізу викладеного можна зробити висновок, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни походження позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Перевіряючи обґрунтованість заяви позивача, колегія суддів дійшла висновку, що останнім не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням викладених вище критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме його на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів зазначає про правомірність висновку відповідача про те, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останнього із посадовими особами органу міграційної служби, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань та реальної небезпеки стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у позивача умов, передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671-VI.

Відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо задоволення частково позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити і рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 140/2291/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 19 грудня 2019 року