Справа № 640/20355/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 грудня 2019 року № 640/20355/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Обставини справи:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідачі, ГУ ПФУ в місті Києві, Голосіївська РДА), в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати призначеної пенсії позивачу починаючи з 01.04.2017 року;

- зобов`язати ГУ ПФУ в місті Києві поновити виплату призначеної пенсії позивачу, нарахувати та виплатити призначену пенсію позивача, починаючи з 01.04.2017 року та сплатити заборгованість за час затримки виплати по день ухвалення рішення, у відповідному розмірі, згідно з документами наданими при зверненні та наявними в пенсійній справі;

- допустити негайне виконання рішення суду в межах стягнення суми виплати пенсії за один місяць;

- зобов`язати відповідача у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду подати до Окружного адміністративного суду міста Києва звіт про його виконання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.12.2018 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є пенсіонером, має статус внутрішньо переміщеної особи та перебуває на обліку в ГУ ПФУ в місті Києві як отримувач пенсії.

Починаючи з 01.04.2017 року пенсійний орган припинив виплату пенсії позивачу без будь-яких повідомлень або документів про зупинення виплати пенсії. Позивач вважає, що відповідач грубо порушив охоронювані Конституцією та законами України права позивача на отримання пенсії.

Відповідач скористався своїм правом, передбаченим статтею 162 КАС України, та подав 17.01.2019 року до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову, оскільки відповідно до підпунктів 4 і 5 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365, соціальні виплати припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», та у разі отримання інформації від Дердприкордонслужби, МЕС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінсгіекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Також, пенсійний орган зазначив, що управління припинило виплату пенсії позивачу з підстав отриманих даних про відсутність за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб та рішення Голосіївської РДА № 45 від 25.05.2017 року про відмову в поновленні пенсії ОСОБА_1 .

На виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.12.2018 року, ГУ ПФУ в місті Києві надано суду належним чином завірені копії пенсійної справи позивача, які надійшли на адресу суду разом з відзивом на позовну заяву.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.10.2019 року залучено Голосіївську РДА у процесуальному статусі другого відповідача та зобов`язано надати суду належним чином прийняті документи на підставі яких увалено рішення № 4 від 25.01.2018 року про відмову в поновленні пенсії ОСОБА_1 . Також, відповідачу встановлено строк для надання відзиву на позовну заяву.

На виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.10.2019 року, 28.10.2019 року Голосіївською РДА надано суду витребувані документи.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов наступних висновків.

Обставини, встановлені судом:

ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.11.2014 року № .

Позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в місті Києві з жовтня 2014 року та отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

У зв`язку з тим, що позивач є внутрішньо переміщеною особою на неї розповсюджується дія постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 05.11.2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Так, 01.04.2017 року ГУ ПФУ в місті Києві припинило виплату пенсії позивачу з підстав отриманих даних про відсутність за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб та рішень Голосіївської РДА № 45 від 25.05.2017 року та № 4 від 25.01.2018 року про відмову в поновленні пенсії ОСОБА_1 .

Згідно поданої заяви пенсійного органу про поновлення виплати пенсії позивача, в порядку визначеному законодавством, з урахуванням постанов Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 352 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2018 № 509 та № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», дані позивача були включені до списку на отримання інформації для призначення (відновлення) виплати пенсії, які передано до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.

У липні 2018 року позивач звернулася до пенсійного органу із заявою про поновлення пенсії останній, проте, у зв`язку з проведенням Комісією Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації перевірки, відповідачем не здійснено поновлення пенсії ОСОБА_1 .

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії, звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі по тексту - Закон № 1058-IV), Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі по тексту - Закон №1788-XII), Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі по тексту - Закон № 1706-VII), Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі по тексту - Постанова № 637), Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 (далі по тексту - Порядок № 509) (всі нормативно-правові акти вказані, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі по тексту - Закон №1706-VII) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно з п. 1 Постанови КМУ № 637 (у редакції, чинній на час припинення виплати пенсії позивачу) призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом №1058-IV (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Статтею 49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Отже, з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що пенсійний орган має право припинити виплату пенсії особі виключно з підстав передбачених законом, про що приймає вмотивоване рішення.

Крім того, визначення поняття внутрішньо переміщеної особи має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

У ході розгляду справи судом встановлено, що довідка Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.11.2014 року № про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи діє безстроково і є дійсною.

Отже, суд доходить висновку про наявність визначених законодавством умов, необхідних для призначення та продовження виплати пенсії позивачу як внутрішньо переміщеній особі.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №637 визначено, що припинення або відновлення соціальних виплат проводиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад або управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, об`єднаними управліннями згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08 червня 2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (абз.9).

Відповідно до п.12 Порядку № 365 за результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї або інших документів, визначених в абзаці другому пункту 7 цього Порядку, комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, в тому числі з урахуванням інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики або інших органів, що здійснюють соціальні виплати.

Відповідно до внесених змін, Постановою Кабінету Міністрів України № 964 від 14.12.2016 року, п. 12 доповнено після слів «матеріально-побутових умов сім`ї» доповнити словами і цифрою «або інших документів, визначених в абзаці другому пункту 7 цього Порядку».

Отже, соціальні виплати припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.

Належним доказом, який би підтверджував факт відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування відповідно до вимог Порядку № 365 є акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї внутрішньо переміщеної особи.

Як вбачається з копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї позивача, які надано Голосіївською РДА, на момент обстеження, ОСОБА_1 була відсутня за адресою проживання. Також, відповідачем - Голосіївською РДА зазначено, що ОСОБА_1 було залишено повідомлення про необхідність з`явитися до управління або вийти на зв`язок. З телефонної розмови з позивачем, головним спеціалістом Голосіївською РДА встановлено, що вона знаходиться в м. Запоріжжі.

Між тим, Голосіївською РДА не надано суду належних доказів повідомлення ОСОБА_1 про необхідність останньої з`явитися до управління.

Зазначені обставини стали підставою для ухвалення Голосіївською РДА відповідного рішення № 4 від 25.01.2018 року про відмову у призначенні соціальної виплати внутрішньо переміщеної особи на підставі наявних відомостей про подання заявником завідомо неправдивих відомостей.

Разом з тим, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, які визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, зокрема: умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Отже, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами, а тому до застосування підлягають вимоги ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а не Постанови Кабінету Міністрів України № 365.

Як вже вище зазначалося судом, перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

В даному випадку, ані ГУ ПФУ в місті Києві, ані Голосіївською РДА жодних доказів на підтвердження наявності передбачених ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV підстав для припинення виплати пенсії позивачу суду не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для припинення виплати пенсії позивачу стало отримання даних про відсутність за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб до з`ясування на період до одержання інформації про скасування довідки та/або результатів додаткової перевірки та рішення Голосіївською РДА відповідного рішення № 4 від 25.01.2018 року відмову у призначенні соціальної виплати ОСОБА_1 на підставі наявних відомостей про подання заявником завідомо неправдивих відомостей.

Суд зазначає, що Законом №1058-IV не передбачено таких підстав для припинення виплати пенсії, як не підтвердження, або не підтвердження фактичного місця проживання пенсіонера.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем неодноразово подано заяви до пенсійного органу про поновлення виплати пенсії останній, протягом 2017 року, що підтверджується матеріалами пенсійної справи.

Між тим, пенсійний орган, безпідставно, тобто не маючи на це законних підстав, не вчинив передбачені чинним законодавством дії для недопущення порушення гарантованого права ОСОБА_1 на отримання пенсії.

Як свідчить аналіз положень Закону №1058- IV, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 цього Закону.

У свою чергу, ГУ ПФУ в місті Києві рішення про припинення ОСОБА_1 виплати пенсії прийнято не було.

Зазначені обставини вказують на порушення пенсійним органом вимог статті 49 Закону № 1058, яка визначає вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії.

Згідно з пунктом 7 Наказу «Про затвердження Положення про інтегровану міжвідомчу інформаційно-телекомунікаційну систему щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон» від 03 квітня 2008 року №284V287/214/150/64/ 175/266/75 розпорядником системи «Аркан» є Адміністрація Державної прикордонної служби України.

Більш того, згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі №428/6624/17 (№ К/9901/3256/17).

Отже, не підтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а тому суд доходить висновку, що виплата пенсії позивачу була припинена пенсійним органом без законних на те підстав.

Аналогічна ситуація була предметом розгляду по справі №805/402/18, за наслідками якої Верховним Судом прийнято рішення у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі від 03.05.2018 року.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до правового висновку Європейського суду з прав людини, викладеного у пп. 48, 49 рішення від 07.11.13 р. у справі PICHKUR v. UKRAINE (заява №10441/06), практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів».

Також суд зазначає, що питання про дотримання вимог законності (у трискладовому тесті) у випадку наявності суперечливих норм закону та підзаконного нормативно-правового акту, які підлягають застосуванню, було предметом розгляду Європейського суду з прав людини у рішенні у справі SHCHOKIN v. UKRAINE (заяви № 23759/03 та № 37943/06; рішення від 14.10.10 р.), і Суд дійшов висновку про невідповідність практики надання переваги підзаконному акту вимогам щодо законності (п. 50-58) (http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-100944, http://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_858).

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01.05.2017 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання було незаконним.

Аналіз наведених правових положень та обставин справи дає підстави для висновку, що право позивача на поновлення та виплату пенсії є абсолютним в силу Закону та не може бути обмежено будь-яким строком, а тому підлягає обов`язковому виконанню з боку пенсійного органу, який є суб`єктом владних повноважень.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання протиправними дії відповідача щодо припинення виплати призначеної пенсії та зобов`язання ГУ ПФУ в місті Києві поновити виплату, нарахувати та виплатити призначену пенсію позивача, починаючи з 01.04.2017 року та сплатити заборгованість за час затримки виплати по день ухвалення рішення, у відповідному розмірі, згідно з документами наданими при зверненні та наявними в пенсійній справі, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги допустити негайне виконання рішення суду в межах стягнення суми виплати пенсії за один місяць, суд зазначає наступне.

Спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

У даному випадку, як встановлено судом позивач має відповідну довідку та рахунок у банку.

Право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості, гарантоване громадянам України ч. 1 ст. 46 Конституції України.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Оцінюючи доводи ГУ ПФУ щодо припинення виплати пенсії позивачці, суд звертає увагу на те, що пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею відповідної особи та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

В контексті наведеного слід додати, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. З наведеного вбачається, що у випадку задоволення позову, орган казначейської служби є лише виконавцем рішення суду та, враховуючи наведене, відсутні підстави для залучення зазначеного органу до участі у справі в якості учасника справи.

Окрім наведеного, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в межах суми стягнення пенсії за один місяць, без зазначення конкретного розміру, оскільки у матеріалах справи відсутній детальний розрахунок даної пенсії та компенсації, що належить до повноважень відповідача.

Щодо зобов`язання відповідача у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду подати до Окружного адміністративного суду міста Києва звіт про його виконання, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, приписами наведеної статті суду надано право, а не обов`язок зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За встановлених у даній справі обставин, судом не вбачається підстав для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Суд зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Суд бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Як вже зазначалось судом, рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в інших справах, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачами не надано суду жодних доказів правомірності своїх дій щодо припинення виплати пенсії позивачу, відповідно до вищезазначених норм Закону.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає суду підстави для висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах Верховним Судом викладено, зокрема, у постановах від 13.03.2018 року (справа № 235/4162/17), 20.03.2018 року (справа № 234/2389/17), а також у рішенні від 03.05.2018 року та у зразковій справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на задоволення позовних вимог, згідно з вимогами статті 139 КАС України, судові витрати понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі.

Разом з тим, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.12.2019 року ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору в розмірі 704,80 грн.

Таким чином, наявні законні підстави для стягнення судового збору в розмірі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рахунок Окружного адміністративного суду міста Києва.

Керуючись приписами статей 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо припинення призначеної виплати пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01.04.2017 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (, 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) поновити виплату пенсії ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) починаючи з 01.04.2017 року, та сплатити заборгованість за час затримки виплати по день ухвалення рішення, у відповідному розмірі, згідно з документами наданими при зверненні та наявними в пенсійній справі.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (, 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) судовий збір у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири грн.80 коп.) на рахунок Окружного адміністративного суду міста Києва (отримувач коштів - УК у Печер.р-ні/Печерс.р-н, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38004897, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача 4021, код класифікації доходів бюджету 22030101).

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України, допустити негайне виконання рішення суду у межах суми стягнення пенсії за один місяць, у зв`язку з чим зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16; код ЄДР: 42098368) негайно провести нарахування та виплату пенсії в межах суми пенсії за один місяць ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда