Справа № 359/7203/16-а
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2019-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 грудня 2019 року

Київ

справа №359/7203/16-а

адміністративне провадження №К/9901/29923/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №359/7203/16-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-середземноморські авіалінії» до Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності

за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-середземноморські авіалінії»

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Аліменка В.О., суддів: Безименної Н.В., Кобаль М.І.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування

У вересні 2016 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-середземноморські авіалінії» (далі - позивач, ТОВ «Українсько-середземноморські авіалінії»), у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову начальника окремого контрольно-пропускного пункту Київ Державної прикордонної служби України (далі - відповідач, ОКПП «Київ» ) від 20 вересня 2012 року №463 щодо притягнення товариства до адміністративної відповідальності за пунктом 1 статті 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» та накладення стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн.

Свої вимоги щодо поновлення строку на оскарження постанови ОКПП «Київ» від 20 вересня 2012 року, позивач мотивував тим, що про накладення указаного стягнення ТОВ «Українсько-середземноморські авіалінії» дізналось лише з постанови від 19 липня 2016 року про арешт коштів боржника, винесеної старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Салеомоном А.А., в ході примусового її виконання. Постанова державного виконавця винесена при примусовому виконанні інших виконавчих документів. Однак, постанова про арешт коштів надійшла на адресу ТОВ «Українсько-середземноморські авіалінії» (АК Юмейр) лише 08 серпня 2016 року, про що свідчить вхідний штемпель за №41. Тому вважали десятиденний строк звернення до суду з адміністративним позовом пропущено товариством з поважних причин і просили його поновити.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що справа про притягнення до відповідальності авіакомпанії розглянута за відсутності її уповноваженого представника, без належного повідомлення про час і місце розгляду справи, що є, на думку ТОВ «Українсько-середземноморські авіалінії», суттєвим порушення прав авіаперевізника при розгляді справи, що призвело до необґрунтованого притягнення товариства до адміністративної відповідальності.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2017 року поновлено ТОВ «Українсько-середземноморські авіалінії» строк звернення до суду з адміністративним позовом. Адміністративний позов ТОВ «Українсько-середземноморські авіалінії» задоволено.

Скасовано постанову від 20 вересня 2012 року №463 начальника окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Мула Сергія Анатолійовича про притягнення Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-середземноморські авіалінії» до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних перевезень» у виді штрафу в розмірі 17000 грн.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем допущено процедурні порушення, а саме вручено протокол не уповноваженій особі позивача та розглянуто справу про правопорушення, пов`язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень без представника позивача.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року апеляційну скаргу Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України задоволено. Постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2017 року скасовано, прийнято нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-середземноморські авіалінії» до Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності відмовлено повністю.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що протокол про правопорушення, пов`язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень був складений у присутності уповноваженого представника позивача - Підгорецького О.А., який отримав копію даного протоколу, що підтверджується його підписом. Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді начальника відділу контролю якості з авіаційної безпеки, що не заперечувалось, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що особа яка була присутня під час складання протоколу є неналежним представником ТОВ «Українсько-середземноморські авіалінії», а відтак - відсутні підстави вважати, що позивач не був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції

05 травня 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-середземноморські авіалінії» про скасування постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, у якій скаржник просить скасувати оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі скаржник посилається на те, що протокол про вчинення правопорушення, у відповідності до статті 3 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» мають право підписати лише дві особи: командир повітряного судна, на якому було здійснено перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, тобто особа, яка керувала транспортним засобом, або представник перевізника, проте вказані вимоги закону відповідачем не були виконані, оскільки командир повітряного судна до підписання протоколу не був залучений, а замість нього протокол підписав начальник відділу контролю якості з авіаційної безпеки ТОВ «Українсько-середземноморські авіалінії» Подгорецький О.А. Проте, на думку скаржника, єдиним представником авіакомпанії, який має право вчиняти дії без доручення, є її генеральний директор, інші особи можуть представляти підприємство лише на підставі довіреності. Довіреність начальнику відділу контролю якості з авіаційної безпеки ТОВ «Українсько-середземноморські авіалінії» Подгорецькому О.А. чи будь-якій іншій особі на підписання протоколу позивач не видавав, а тому дії ОСОБА_1 в цій частині є самоуправними і не тягнуть за собою будь-яких наслідків. Визнання судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 належним представником позивача лише з тих підстав, що на час складання протоколу він обіймав посаду начальника відділу контролю якості з авіаційної безпеки ТОВ «Українсько-середземноморські авіалінії» не відповідає вимогам чинного законодавства.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017року № 2147-VІІІ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - Закон № 2147-VІІІ).

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції вищевказаного Закону, обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпунктів 1, 7 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України матеріали касаційної скарги передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 лютого 2018 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Шарапа В.М., суддів Бевзенко В.М., Данилевич Н.А.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 травня 2019 року, який здійснено на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року №532/0/78-19 у зв`язку із зміною спеціалізації та введенням до іншої палати судді - доповідача Шарапи В.М. (Рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20.05.2019 № 14), що унеможливлює його участь у розгляді касаційних скарг, визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єресько Л.О., судді Загороднюк А.Г., Соколов В.М.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 19 грудня 2019 року дана касаційна скарга була прийнята до провадження, закінчено підготовчі дії та призначено її до розгляду у попередньому судовому засіданні.

Позиція інших учасників справи

09 червня 2017 року від Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України надійшло заперечення на касаційну скаргу, де відповідач посилається на не обґрунтованість доводів даної касаційної скарги та просить її відхилити, а рішення прийняте судом апеляційної інстанції залишити без змін. Вказували на те, що ОСОБА_1 працював на посаді начальника відділу контролю якості з авіаційної безпеки ТОВ «Українсько-середземноморські авіалінії», у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що особа яка була присутня під час складання протоколу є неналежним представником позивача, а відтак - відсутні підстави вважати, що позивач не був належним чином повідомлений про розгляд справи. Також вказували на відсутність правових підстав для поновлення строку на звернення позивача до суду із даним позовом, оскільки пропуск такого строку не обгрунтований належними доказами.

Установлені судами фактичні обставини справи

20 вересня 2012 року начальником ОКПП «Київ» Мулом С.А. винесено постанову №463 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень», та на ТОВ «Українсько-середземноморські авіалінії» накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн.

Вказана постанова винесена на підставі протоколу про правопорушення, пов`язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень від 08 вересня 2012 року №920787 по факту відсутності у громадянина Хашимітського Королівства Йорданія в його паспорті для виїзду за кордон візи України, що стало наслідком відмови йому у в`їзді на територію України та повернення до місця вильоту.

Копія зазначеної постанови була отримана 20 вересня 2012 року начальником відділу контролю якості з авіаційної безпеки ТОВ «Українсько-середземноморські авіалінії» Подгородецьким О.А.

Про накладення вказаного стягнення ТОВ «Українсько-середземноморські авіалінії» позивач дізнався лише з постанови від 19 липня 2016 року про арешт коштів боржника, винесеної старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві в ході примусового її виконання.

Постанова державного виконавця винесена при примусовому виконанні і інших виконавчих документів. Однак, постанова про арешт коштів надійшла на адресу ТОВ «Українсько-середземноморські авіалінії» (АК Юмейр) лише 08 серпня 2016 року.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Позиція Верховного Суду

Релевантні джерела права й акти їх застосування

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» № 661-IV від 03 квітня 2003 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на органи та посадових осіб Держприкордонслужби України покладено обов`язок запобігання кримінальним та адміністративним правопорушенням, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Державної прикордонної служби України, їх виявлення та припинення, здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення згідно із законами; здійснення прикордонного контролю і пропуску в установленому порядку осіб, транспортних засобів, вантажів в разі наявності належно оформлених документів після проходження ними митного та за потреби інших видів контролю, а також реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в установленому порядку прибувають в Україну, та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, а також здійснення фіксації біометричних даних іноземців та осіб без громадянства під час здійснення прикордонного контролю в пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду.

Відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22 вересня 2011 року в`їзд на територію України та виїзд з території України для іноземців та осіб без громадянства здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України.

Акредитовані в Міністерстві закордонних справ України працівники дипломатичних представництв, консульських установ, представництв міжнародних організацій, представництв держав при міжнародних організаціях, які мають штаб-квартиру в Україні і відповідно до статутних документів таких організацій чи відповідних міжнародних договорів України користуються дипломатичними привілеями та імунітетом, а також члени їх сімей можуть в`їжджати в Україну за паспортними документами та акредитаційними картками.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» №2920-ІІІ від 10 січня 2002 року (далі - Закон №2920-ІІІ; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підприємства (їх об`єднання), установи, організації, фізичні особи - підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення (далі - перевізники), за невиконання обов`язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожного такого пасажира, але не більше двадцяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за одне перевезення.

Перевізник звільняється від відповідальності, передбаченої цією статтею, якщо доведе, що документи, надані йому пасажиром перед початком міжнародного пасажирського перевезення, дали йому достатні підстави вважати, що пасажир мав документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, транзиту.

Згідно із статтею 2 Закону №2920-ІІІ справи про правопорушення, передбачені статтею 1 цього Закону, розглядають відповідні органи охорони державного кордону України.

Від імені органів охорони державного кордону України розглядати справи про правопорушення та накладати штрафи мають право начальники органів охорони державного кордону України та їх заступники.

Відповідно до статті 3 Закону №2920-ІІІ посадовою особою відповідного органу охорони державного кордону України, яка виконує функції із здійснення прикордонного контролю, про вчинення правопорушення складається протокол.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка керує транспортним засобом, або представником перевізника, у присутності якого складено протокол про правопорушення, а за наявності свідків протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, або представника перевізника від підписання протоколу в ньому робиться запис про це. Особа, яка керує транспортним засобом, або представник перевізника має право надати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.

Протокол складається у двох примірниках. Перший примірник разом з іншими документами, що стосуються справи, надсилається протягом трьох робочих днів з дня вчинення правопорушення посадовій особі, уповноваженій накладати штраф. Другий примірник вручається особі, яка керує транспортним засобом, або представнику перевізника під розписку.

Відповідно до статті 6 Закону №2920-ІІІ справа про правопорушення розглядається в присутності представника перевізника. В разі його відсутності справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне сповіщення представника про місце і час розгляду справи і якщо від нього не надійшло клопотання про відкладення розгляду.

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно частини 3 статті 211 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017) підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права, що кореспондує нормі частини 4 статті 328 КАС України (в редакції чинній після 15.12.2017).

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень на момент їх ухвалення визначалися статтею 159 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017), відповідно до якої судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судового рішення суду апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанції, 08 вересня 2012 року о 20 год. 00 хв., рейсом №782 за маршрутом «Амман-Київ», у пункті пропуску «Бориспіль» м. Бориспіль, позивачем здійснена спроба перевезення через державний кордон України до держави прямування пасажира, документованого дипломатичним паспортним документом громадянина Хашимітського Королівства Йорданії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому відсутня віза.

У громадянина Хашимітського Королівства Йорданії відсутні дипломатичні паспортні документи акредитовані в Міністерстві закордонних справ України, які б надавали йому право безвізового режиму в`їзду; чинні міжнародні договори укладені між Україною та Хашимітським Королівством Йорданії не передбачають безвізового в`їзду громадян Хашимітського Королівства Йорданії в Україну незалежно від паспортного документу.

Позивач не спростовує виявлене відповідачем порушення ним вимог законодавства у сфері здійснення міжнародних пасажирських перевезень, проте зазначає, що відповідачем допущено процедурні порушення, які полягають у тому, що протокол вручено не уповноваженій особі позивача та справу про правопорушення, пов`язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень розглянуто без представника позивача.

Так, службовою особою відповідача, у відповідності до вимог статті 3 Закону №2920-ІІІ відносно позивача був складений протокол про правопорушення, пов`язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень, у якому зафіксовано суть порушення. Протокол був складений у присутності уповноваженого представника позивача - ОСОБА_1 .

Згідно наданої позивачем довідки від 23 січня 2017 року №2/17-02 слідує, що ОСОБА_1 у період з 01 червня 2012 року по 29 березня 2013 року працював на посаді начальника відділу контролю якості АБ.

В касаційній скарзі скаржник посилається на положення статей 237, 241 та 246 Цивільного кодексу України, відповідно до яких передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Разом з тим, протокол про адміністративне правопорушення за своєю правовою природою не є правочином, він лише фіксує факт адміністративного правопорушення.

Таким чином, представником перевізника в розумінні Закону №2920-ІІІ у випадку складання протоколу може бути не лише особа, яка представляє перевізника офіційно за довіреністю, а й особа, яка є його працівником.

Таким чином, ОСОБА_1 є належним представником позивача, а тому відсутні підстави вважати, що позивач не був належним чином повідомлений про розгляд справи. Крім того, ОСОБА_1 не відмовився від підписання протоколу.

В зв`язку з вищевикладеним відсутні підстави вважати, що протокол про правопорушення, пов`язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень, підписаний особою, яка не уповноважена на вчинення таких дій, а тому відповідач правомірно склав спірну постанову на підставі вказаного протоколу.

Подібний висновок вже був висловлений в постанові Верховного Суду від 15 листопада 2019 року у справі № 359/7171/16-а і Суд не знаходить підстав для відступу від нього.

За таких обставин, Верховний Суд вважає, що рішення суду апеляційної інстанції у цій справі постановлено з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з того, що судом апеляційної інстанцій надано належну правову оцінку доводам, наведеним під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі не зазначено.

За такого правового регулювання, предмета і підстави позову в даному адміністративному спорі, Верховний Суд встановив, що суд апеляційної інстанції, дійшов до обґрунтованого та законного висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскарженого рішення суду апеляційної інстанції відсутні.

Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Висновки щодо розподілу судових витрат.

З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-середземноморські авіалінії» залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк

В.М. Соколов

Судді Верховного Суду