Справа № 640/19203/19
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 грудня 2019 року 10:40 № 640/19203/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., при секретарі судового засідання Семеняці А.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до Оболонський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (04212, м.Київ, вулиця М.Тимошенка, 2Д)
про зобов`язання вчинити дії
за участю представників сторін:

представника позивача - Ковтуна О.М.,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного управління територіального управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить: зобов`язати Оболонський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві винести постанову про зняття арешту з належної ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 (загальна площа 32,6 кв.м., житлова площа 17,60 кв.м.), накладеного постановою Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про арешт майна боржника у ВП №58002743 від 04 січня 2019 року у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 від конфіскації житла за вироком Оболонського районного суду міста Києва від 13 липня 2018 року.

Мотивуючи заявлені вимоги представник позивача зазначив, що хоча вироком Оболонського районного суду міста Києва від 13 липня 2018 року ОСОБА_1 засуджено і в т.ч. до конфіскації всього належного йому на праві власності майна, окрім житла, проте у відповідності до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зокрема інформації щодо наявності обтяжень нерухомого майна, належного ОСОБА_1 фактично міститься інформація, яка опосередковано накладає арешт і на єдине житло позивача, тобто 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 .

В ході судового розгляду даної справи представник позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у призначене судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявними матеріалами справи.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Вироком Оболонського районного суду міста Києва від 13 липня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 307, частиною 2 статті 187 Кримінального кодексу України та призначено покарання:

- за частиною 2 статті 307 Кримінального кодексу України у виді позбавленні волі на строк 7 років із конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності, крім житла;

- за частиною 2 статті 187 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності, крім житла.

На підставі частини 1 статті 70 Кримінального кодексу України остаточне покарання призначено за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності, крім житла.

Вирок набрав законної сили 19 листопада 2018 року.

04 січня 2019 року старшим державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Браташовим А.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №1-кп/756/48/18, виданого 28 листопада 2018 року Оболонським районним судом міста Києва про конфіскацію усього належного ОСОБА_1 на праві власності майна, окрім житла.

Того ж дня, 04 січня 2019 року старшим державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Браташовим А.В. прийнято постанову про арешт майна боржника, пунктом 1 якої накладено арешт на все майно (крім житла), що належить боржнику - ОСОБА_1 .

Водночас, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається, що на підставі постанови державного виконавця від 04 січня 2019 року про накладення арешту накладено арешт на єдине житло позивача, тобто 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 .

Наявними матеріалами справи підтверджується, що представник ОСОБА_1 01 жовтня 2019 року звернувся до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби місто Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві із клопотанням про зняття арешту нерухомого майна.

За результатами розгляду вказаного клопотання відділ державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві листом від 02 жовтня 2019 року №89567 повідомив представнику позивача, що в ході провадження виконавчих дій в межах ВП №58002743 встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, а вжиті заходи виявились безрезультатними. Крім того, державним виконавцем з метою забезпечення виконання рішення, внесено реєстрові записи про обтяження рухомого та нерухомого майна до Державного реєстру обтяжень рухомого майна та ДРРП.

Також, у вказаному листі рекомендовано звернутися до суду за вирішенням питання про зняття арешту з майна.

Вказані обставини в сукупності і зумовили звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

При цьому, статтею 4 Закону №1404-VIII визначено вимоги до виконавчого документа, в якому обов`язково зазначається повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності).

Частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

У відповідності з пунктом 6 частини 3 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до вимог статті 56 Закону №1404-VIII арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов`язково зазначаються: якщо опису підлягає будівля, споруда, приміщення, квартира - загальна площа, кількість кімнат (приміщень), їх площа та призначення, матеріали стін, кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення (квартира), інформація про підсобні приміщення та споруди.

З наявної в матеріалах справи копії постанови про накладення арешту на майно боржника від 04 січня 2019 року вбачається, що у зв`язку з примусовим виконання рішення суду про конфіскацію всього належного ОСОБА_1 на праві власності майна (крім житла) накладено арешт на все майно боржника. І хоча в даній постанові міститься відомість про неможливість накладення арешту на житло боржника, у єдиному реєстрі містяться відомості про накладення такого арешту на 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 .

Водночас, в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право власності на житло від 13 квітня 2009 року, якою підтверджується належність на праві спільної часткової власності 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №10154576 від 07 жовтня 2019 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 з 31 січня 2003 року по теперішній час.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Вимогами статті 379 Цивільного кодексу України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 є єдиним житлом позивача.

Дана обставина підтверджується також постановою про повернення виконавчого документа стягувачу від 29 березня 2019 року, відповідно до якої у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Вимогами пункту 2 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа передбачені статтею 40 Закону №1404-VIII.

Так, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Тобто, державний виконавець зобов`язаний зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

В даному ж випадку мало місце повернення виконавчого документа стягувачу, що не тягне за собою обов`язковість зняття арешту, накладеного на майно боржника та скасування інших вжитих державним виконавцем заходів примусового виконання рішення.

У відповідності до частини 4 статті 59 Закону №1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Частиною 5 цієї ж статті передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що позивач вживав заходів щодо звернення до відповідача із клопотанням про звільнення житла з-під арешту, однак відповідач відмовив у задоволенні такого клопотання та рекомендував звернулись для вирішення даного питання до суду.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Аналіз наведеного в сукупності дає підстави для висновку про задоволення адміністративного позову.

Окремо суд звертає увагу на те, що позивачем при зверненні до адміністративного суду з відповідною позовною заявою не оспорюється саме право власності на належне йому майно, на яке накладено арешт в рамках виконавчого провадження №58002743, тобто характер спірних правовідносин не пов`язаний із захистом майнових прав позивача та вказаний спір виник саме у зв`язку з порушенням, на думку позивача, відповідачем вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому вказаний спір належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Оболонський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві винести постанову про зняття арешту з належної ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 (загальна площа 32,6 кв.м., житлова площа 17,60 кв.м.), накладеного постановою Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про арешт майна боржника у ВП №58002743 від 04 січня 2019 року у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 від конфіскації житла за вироком Оболонського районного суду міста Києва від 13 липня 2018 року.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (04212, місто Київ, вулиця М. Тимошенка, 2Д, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук