Справа № 823/1652/16
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/1652/16 Суддя (судді) першої інстанції: В.О. Гаврилюк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Степанюка А.Г., секретар судового засідання Гордієнко Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області про зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

07.11.2016 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області про зобов`язання змінити формулювання причин звільнення з посади першого заступника голови Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області в розпорядженні від 29.09.2016 №105-К та в трудовій книжці, шляхом викладення формулювання в новій наступній редакції: згідно з положеннями частини 3 статті 10, пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статті 83 Закону України «Про державну службу», статті 24 Закону України «Про відпустки», пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України (припинено повноваження посадової особи), та про зобов`язання відповідача виплатити вихідну допомогу в розмірі, передбаченому статтею 44 КЗпП України (а.с.3).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що неправильне за зазначення відповідачем причини звільнення стало підставою для позбавлення позивача на отримання ним вихідної допомоги при звільненні.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 29.11.2016 у задоволенні позову відмовлено (а.с.61).

Приймаючі рішення у справі суд першої інстанції зазначив, що Закон України «Про державну службу України» передбачає можливість виплати вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати лише в разі звільнення з державної служби у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов та у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом, тобто відповідач під час звільнення позивача діяв з дотриманням вимог чинного законодавства та формулювання підстав його звільнення.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що у позивача в спірних правовідносинах відсутнє право на отримання вихідної допомоги в установленому статтею 44 КЗпП розмірі, внаслідок чого посилання позивача на дискримінацію по відношенню до нього як державного службовця є помилковим.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.69).

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що відмову у задоволені позову суд першої інстанції обґрунтував посиланням на пояснювальну записку до законопроекту «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» (надалі Закон № 1255)від 13.05.2014, що на думку апелянта є неприпустимим. Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини "Бурдов проти Росії" 2002 вважає, що не застосування норми п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України у формулюванні причини звільнення, як загальної норми, є порушенням принципу правової визначеності, оскільки держава прийнявши Закон № 1255 встановила нові правила, які врегульовують правові наслідки припинення повноважень посадових осіб, в тому числі щодо виплати вихідної допомоги згідно норми статті 44 КЗпП України, тобто всі законні сподівання позивача на дотримання відповідачем положень статті 19 Конституції України.

Крім того, в апеляційні скарзі позивач послався на обставину, що іншій особі ОСОБА_2 , який був звільнений відповідачем лише з посади заступника голови Христинівської районної державної адміністрації при тих же обставинах, але зазначена інша підстава і сплачена сума вихідної допомоги відповідно до ст.44 КЗпП України. На думку апелянта, зазначені дії відповідача є дискримінацією по відношенню до нього.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що доводи апелянта, що на дані спірні правовідносини поширюються норми п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки вказаною нормою передбачено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов, до яких не відноситься особи, що проходять державну службу, з огляду на вимоги Законів України «Про місцеві державні адміністрації» та «Про державну службу» (а.с.84).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.01.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 29.11.2016 залишено без задоволення, постанову - без змін (а.с.91).

Позивачем подано касаційну скаргу постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 29.11.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18.01.2017 (а.с.103).

Відповідач подавши заперечення на касаційну скаргу позивача підтримав висновки суду першої та апеляційної інстанції.

02.10.2019 Верховний Суд прийняв у цій справі постанову, якою касаційну скаргу позивача задовольнив частково, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18.01.2017 скасував, справу направив до Шостого апеляційного адміністративного суду на новий судовий розгляд (а.с.132).

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції суд касаційної інстанції зазначив, що позивач у касаційній скарзі з-поміж іншого, звернув увагу на неповноту судового розгляду та зазначив, що висновок суду про те, що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги в установленому статтею 44 КЗпП розмірі, не впливає на наявність чи відсутність факту допущення відносно нього дискримінації.

Посилаючись на Рішення Європейського суду з прав людини та положення Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» Верховний Суд зробив висновок, що розглядаючи цю справу, суд першої інстанції надав поверхневу оцінку одному з центральних аргументів позову та не обґрунтував своєї позиції із вищезгаданого питання з посиланням на норми матеріального права й у розумінні правових наслідків відповідних аргументів для розгляду цього спору. Своєю чергою, апеляційний суд взагалі проігнорував указані твердження позивача, що мало наслідком неналежну перевірку в установленому процесуальним законом порядку рішення суду першої інстанції на предмет правильності застосування останнім норм матеріального права та дотримання ним норм процесуального права в аспекті доводів позивача щодо прояву стосовно нього дискримінації з боку суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи вказане, та те, що однією з підстав позову є дискримінаційне (у порівнянні з іншою особою) незастосування до підстав його звільнення з посади пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП, що мало наслідком позбавлення права на отримання вихідної допомоги відповідно до статті 44 вказаного Кодексу, Верховний Суд направив справи до апеляційної інстанції для того, що б суд під час нового розгляду ретельно дослідив спірні правовідносини із урахуванням викладених у цій постанові висновків і надав оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права.

Сторони надали додаткові пояснення та докази щодо обставин у справі.

В судове засідання сторони не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч.2 статті 313 КАС України неявка сторін не є перешкодою розгляду справи по суті.

Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, отже задоволенню не підлягає за огляду на таке.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивача з 10.03.2013 було призначено на посаду першого заступника голови районної державної адміністрації в порядку переведення з посади начальника управління агропромислового розвитку райдержадміністрації.

Вказане підтверджено розпорядженням голови Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області від 10.06.2013 № 43-к ОСОБА_3 , підставою якого стала заява позивача від 20.05.2013, яка була погодження головою Черкаської обласної державної адміністрації від 03.06.2013 № 01/01-48/3507 (а.с.35).

19.04.2016 розпорядженням Президента України № 186/2016-рп головою Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області було призначено ОСОБА_4 , який приступив до роботи 29.04.2016, що підтверджено відповідним розпорядженням.(а.с.44).

04.05.2016 позивач подав заяву, в якій зазначив, що відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», заявляє про припинення своїх повноважень у зв`язку з призначенням нового голови Христинівської районної державної адміністрації і просить розглянути можливість продовження його повноважень новобраним головою (а.с.47).

Розпорядженням голови Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області від 29.09.2016 № 105-к позивача з 30.09.2016 звільнено з посади першого заступника голови Христинівської районної державної адміністрації у зв`язку з припиненням повноважень.

Вказане розпорядження прийнято на підставі ч.3 ст. 10, п.3 ч.1 статті 39 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", статтею 83 Закону України "Про державну службу", статтею 24 Закону України "Про відпустки" на підставі вищевказаної заяви позивача від 04.05.2016, розпорядження Президента України від 19.04.2016 № 186/2016-рп та листа голови обласної державної адміністрації від 30.05.2016 № 01/01-47/3200.

Вищенаведені обставини підтверджені належними та допустимими доказами, і не є спірними.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про місцеві державні адміністрації» (надалі - Закон № 586 в редакції на день звільнення позивача) визначає організацію, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій.

Відповідно до частин 1-3 стаття 1 Закону № 586 виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації.

Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.

Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Частинами 2 та 3 статті 8 Закону № 586 передбачено, що місцеві державні адміністрації очолюють голови відповідних місцевих державних адміністрацій. Голови місцевих державних адміністрацій призначаються на посаду Президентом України за поданням Кабінету Міністрів України на строк повноважень Президента України.

Стаття 39 Закону № 586 встановлює повноваження голів місцевих державних адміністрацій, зокрема, відповідно до п.3 призначати на посади та звільняти з посад своїх заступників, керівників структурних підрозділів, що передбачено статею 10 та 11 цього ж Закону.

Стаття 10 Закону № 586 визначає порядок призначення та звільнення заступники голів місцевих державних адміністрацій. Зокрема, перший заступник та заступники голів місцевих державних адміністрацій виконують обов`язки, визначені головами відповідних державних адміністрацій, і несуть персональну відповідальність за стан справ на дорученій їм ділянці роботи.

Перший заступник та заступники голови обласної державної адміністрації призначаються на посаду та звільняються з посади головою обласної державної адміністрації за погодженням із Кабінетом Міністрів України. Перший заступник та заступники голови районної державної адміністрації призначаються на посаду та звільняються з посади головою районної державної адміністрації за погодженням з головою обласної державної адміністрації.

Перші заступники та заступники голів місцевих державних адміністрацій заявляють про припинення своїх повноважень новопризначеним головам місцевих державних адміністрацій у день їх призначення.

Згідно положень статті 48 Закону № 586 посадові особи місцевих державних адміністрацій є державними службовцями, їх основні права, обов`язки, відповідальність, умови оплати праці і соціально-побутового забезпечення визначаються Законом України «Про державну службу».

Закон України «Про державну службу» (надалі - Закон № 889 в редакції на день звільнення позивача) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Статтею 83 Закону № 889 передбачені підстави припинення державної служби, зокрема це:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".

Частиною 3 статті 83 Закону № 889 визначено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми закону вбачається, повноваження першого заступника голови місцевої державної адміністрації автоматично припиняються відповідно до ч.3 ст.10 Закону № 586, про що особа зобов`язана подати відповідну заяву про припинення повноважень, а вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати за таких обставинах не сплачується.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач займав посаду першого заступника голови Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області та у зв`язку з призначенням нового голови районної державної адміністрації позивач подав 04.05.2016 заяву про припинення повноважень, як то передбачено ч.3 ст.10 Закону № 586.

Підстави звільнення позивача в розпорядженні зазначено ч.3 ст. 10, п.3 ч.1 ст. 39 Закону № 586 та ст. 83 Закону № 889.

Отже, враховуючи вищенаведені норми закону та встановлені обставини, колегія суддів вважає, що відповідач в розпорядженні правильно зазначив норми закону, які підлягають застосуванні при звільненні позивача саме за таких обставин, оскільки новопризначений голова районної державної адміністрації Черкаської області мав право звільняти першого заступника - позивача, як то передбачено ст. 39 Закону № 586.

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивач погоджуючись на призначення його на посаду першого заступника голови районної державної адміністрації усвідомлював наслідки у разі призначення нового голови районної державної адміністрації, оскільки на день призначення позивача на вказану посаду положення ч.3 ст.10 Закону № 586 та ст.83 Закону № 889 діяли та були чинними.

Внаслідок чого, колегія суддів не приймає довід позивача, що його сподівання на отримання вихідної допомоги були порушені і відносно нього спостерігається дискримінація.

Крім того, не приймаються до уваги інший довід апелянта про необхідність застосування п. 5 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що вказана норми КЗпП не поширюється на ці правовідносини, оскільки підставою припинення повноважень позивача була обставина призначення нового голови районної державної адміністрації, тобто ч.3 ст.10 Закону № 586, коли у позивача виник обов`язок як у державного службовця, заявити про припинення своїх повноважень у зв`язку з призначенням нового голови районної державної адміністрації, тобто є спеціальна норма Закону з підставами звільнення державного службовця.

Також не приймається до уваги інший довід апелянта, на який звернув увагу Верховний Суд, як на обставини дискримінації позивача в порівнянні до іншої особи ОСОБА_2 , який був звільнений відповідачем з посади заступника голови Христинівської районної державної адміністрації, але йому була виплачена вихідна допомога при звільненні.

Колегія суддів дослідила вказане питання та зазначає, що дійсно ОСОБА_2 займав посаду заступника голови Христинівської районної державної адміністрації та який був звільнений 01.06.2016 з посади заступника за розпорядженням голови адміністрації № 60-к, та у розпорядженні було посилання як на підставу припинення повноважень п.5 ч.1 ст.41 КЗпП.

Проте, суду апеляційної інстанції були надані додаткові документи, які суд апеляційної інстанції прийняв до уваги, а саме судові рішення у справі № 823/836/16 та розпорядження голови Христинівської районної державної адміністрації від 22.12.2016 № 181-к щодо звільнення ОСОБА_2 відповідно до ч.3 ст.10 та ст.39 Закону № 586.

Отже, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не існує розпоряджень голови Христинівської районної державної адміністрації з різними підставами звільнення позивача та ОСОБА_2 , обидва заступника колишнього голови адміністрації звільнено новообраним головою відповідно до ч.3 ст.10 Закону № 586.

Враховуючи вищезазначені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно визнано, що позовні вимоги є необґрунтованими, тому й задоволенню не підлягають.

Згідно ч.1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Надаючи оцінку всім іншим доводам апелянта, судова колегія наголошує що приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що всі наведені доводи апелянтів є такими, що не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Отже, судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 21.12.2019.

Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року - залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області про зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

А.Г. Степанюк