Справа № 740/5773/19
Суддя: Бараненко Ігор Іванович
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 740/5773/19 Суддя (судді) першої інстанції: Ковальова Т.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: головуючого - судді Бараненка І.І., суддів: Бабенка К.А., Чаку Є.В., розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 листопада 2019 року в адміністративній справі № 740/5773/19 за позовом ОСОБА_1 до Ніжинського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області звернулась громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Ніжинського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - відповідач, Ніжинський МВ УДМС України в Чернігівській області), в якому просила скасувати рішення № 25 Ніжинського МВ УДМС України в Чернігівській області від 13 листопада 2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства в частині заборони в`їзду в Україну на три роки.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не дотрималась порядку тимчасового перебування на території України, зокрема, перевищила законодавчо встановлений строк перебування на території України, а тому відповідач правомірно застосував до неї санкцію у вигляді заборони в`їзду в Україну строком на три роки.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права і на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, проте в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши доводи апеляції наявними у матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Ніжинським МВ УДМС України в Чернігівській області було виявлене порушення громадянкою Республіки Білорусь ОСОБА_1 вимог ч. 1 ст. 203 КУпАП, а саме те що, позивач проживала без документів на право проживання в Україні та ухилилась від виїзду з території України після закінчення дозволеного терміну перебування, у зв`язку з чим було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЧГ 000163 від 12.11.2019.

На підставі вказаного протоколу відповідачем в цей же день прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МЧГ 000164, згідно якої за порушила ч. 1 ст. 203 КУпАП на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2040,00 грн.

Штраф позивачем сплачений.

Рішенням Ніжинського МВ УДМС України в Чернігівській області від 13 листопада 2019 року № 25 позивача зобов`язано покинути територію України в термін до 22 листопада 2019 року і встановлено заборону в`їзду терміном на 3 роки.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У преамбулі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вказано, що цей закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

В п. 6, 9 ч. 1 а 9 ч. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» надане визначення термінів:

- іноземець це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

- іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України - це іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

За правилами п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;

3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2019 року.

Положеннями ч. 1 ст. 26 Закону визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби, Служби Безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно з п. 4 Розділу I Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби, Служби Безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція) іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Згідно з п. 5 Розділу I Інструкції Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:

- дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

- дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

- затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Згідно з п. 3 Розділу II Інструкції у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення. Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

Аналізуючи вищенаведені норми закону, колегія суддів зазначає, що у разі прийняття повноважним органом, за наявності законодавчо визначених підстав, рішення про примусове повернення іноземця в країну походження або третю країну, можлива строкова заборона щодо подальшого в`їзду в Україну регламентується саме нормами ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Разом з тим, рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну є факультативною, а не обов`язковою санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому, підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не визначені.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що заборона подальшого в`їзду в Україну є санкцією, яка може бути застосована суб`єктом владних повноважень до особи з урахуванням обставин її перебування на території України, дотримання вимог законодавства України, соціальну небезпеку, тощо.

У постанові від 10.04.2019 у справі №802/294/17-а Верховним Судом було викладено правову позицію, відповідно до якої при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою прийняття оскаржуваного рішення стало перевищення позивачем строку перебування на території України, що має становити 90 днів протягом 180 днів.

Водночас, аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що відповідачем не надано суду доказів, які б свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки.

З огляду на відсутність в матеріалах справи відомостей про притягнення позивача до кримінальної відповідальності, перебування її в розшуку, під слідством та судом в Україні, інші підстави, передбачені ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також беручи до уваги добровільну сплату позивачем штрафу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, колегія суддів вважає, що рішення про заборону позивачу подальший в`їзду в Україну на три роки, не є пропорційним легітимній меті забезпечення міграційної політики держави в розумінні ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 листопада 2019 року скасувати і прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Ніжинського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області задовольнити.

Скасувати рішення № 25 Ніжинського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 13 листопада 2019 року в частині про заборону громадянці Білорусь ОСОБА_1 в`їзду в Україну на три роки.

Дана постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.І. Бараненко

суддя К.А. Бабенко

суддя Є.В. Чаку