Справа № 640/21091/19
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Кучми А.Ю., Бєлової Л.В.

за участю секретаря Юрковець А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Інвест-Кредо" на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2019 р. у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Інвест-Кредо" до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И Л А

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просило:

-визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 31 липня 2019 року №2358/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», прийнятий на підставі висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 22 липня 2019 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 від 10 червня 2019 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 червня 2019 року за №20505-33-19;

- зобов`язати Міністерство юстиції України вчинити дії щодо поновлення запису, який було скасовано на підставі наказу Міністерства юстиції України від 31 липня 2019 року №2358/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», а саме: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 червня 2019 року №47187701, прийняте державним реєстратором комунального підприємства «Реєстратор», м. Київ, Нікітіною Юлією Володимирівною .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати ухвалу від 08 листопада 2019 року та направити справу для розгляду до суду першої інстанції.

На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про існування спору про право, який повинен вирішуватись у приватно-правовому порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, що рішенням, прийнятим державним реєстратором комунального підприємства «Реєстратор» Нікітіною Юлією Володимирівною 04 червня 2019 року №47187701 було зареєстровано право позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» на квартиру АДРЕСА_1 внаслідок невиконання ОСОБА_2 (в інтересах якого звернувся зі скаргою до Міністерства юстиції України ОСОБА_1) кредитних зобов`язань. Однак, за наслідками розгляду Міністерством юстиції України скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за позивачем.

Однак, Наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2019 №2358/5 скасовано рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, зокрема рішення від 04.06.2019 №47187701, прийнятого державним реєстратором комунального підприємства «Реєстратор» Нікітіною Юлією Володимірівною.

Не погоджуючись з таким наказом позивачі звернулись з позовом до суду.

Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки вказаний позов обґрунтований наявністю, станом на час прийняття оскаржуваних рішень, у них права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, та внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного наказу такий об`єкт перейшов у власність інших осіб, тому вказаний спір є спором про право цивільне, тобто має приватно-правовий характер.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України (у редакції, чинній на час подання позову до суду) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини 1 статті 3 КАС України, у редакції, чинній на час подання позову до суду).

Аналогічні правові норми викладено в пунктах 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України у редакції на час прийняття оскаржуваної ухвали.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час подання позову до суду) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України (у редакції на час прийняття оскаржуваної ухвали) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як свідчать матеріали справи, існує спір між позивачем та третьою особою ОСОБА_2 щодо права власності на квартиру, оскільки спірним наказом Міністерства юстиції України скасовано таке право за позивачем.

Тобто, позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного цивільного (майнового) правапозивача, що зокрема підтверджується однією з позовних вимог позивача щодо зобов`язання Міністерства юстиції України вчинити дії щодо поновлення запису від 04 червня 2019 року №47187701 (по суті відновити право власності на квартиру).

Тобто, виникнення спірних правовідносин зумовлено незгодою позивачів з наказом Мін`юсту "Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень" від 31.07.2019 №2358/5.

Враховуючи те, що позовні вимоги в цій справі є похідними при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття права власності на спірне майно і можуть впливати на майнові права та інтереси цих осіб, тому, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, колегія суддів приходить до висновку, що цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З наведеного вбачається, що спір у цій справі хоч і стосується рішення суб`єкта владних повноважень, проте випливає із відносин захисту прав позивача, як іпотекодержателя) щодо власності на квартиру АДРЕСА_1 . Отже по суті, є спір щодо права власності на квартиру № 7 чи то за Товариством з обмеженою відповідальністю ««Фінансова компанія Інвест-Кредо», чи за ОСОБА_2 .

Тобто, предметом спору у цій справі є визнання права власності на нерухоме майно, оскільки зазначені позовні вимоги приводять до вирішення питання про право власності на це нерухоме майно.

Отже, спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного, тому позов у справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №822/3323/17.

Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

На підставі частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Юрисдикція цивільних справ визначена статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Таким чином, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.

Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на об`єкт нерухомого майна, то спір стосується цивільного права і за суб`єктним складом сторін має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду, від 21.11.2018 у справі № 813/1362/16, 28.11.2018 у справі №825/642/18, 29.01.2019 у справі № 803/1589/17, та у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №815/3656/16 під час розгляду спорів у подібних правовідносинах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи, що даний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, ухвала суду від 08 листопада 2019 року про відмову у відкритті провадженні у справі є законною та обґрунтованою.

Відтак, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Інвест-Кредо" - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді А.Ю. Кучма

Л.В. Бєлова