Справа № 440/2832/19
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 р.Справа № 440/2832/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Здоровик М.М..

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.09.2019 року, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/2832/19

за позовом ОСОБА_1

до Військової прокуратури Центрального регіону України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової прокуратури Центрального регіону України (далі - відповідач) про:

- визнання дій військової прокуратури Центрального регіону України щодо депреміювання позивача за результатами роботи у січні 2019 року протиправними, зобов`язавши військову прокуратуру Центрального регіону України здійснити перерахунок належного позивачу грошового забезпечення у січні 2019 року з урахуванням приписів постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", наказів Генерального прокурора України від 09.08.2017 № 234 та Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260;

- зобов`язання військової прокуратури Центрального регіону України виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням за січень 2019 року;

- зобов`язання військової прокуратури Центрального регіону України видати позивачу довідку про нараховане грошове забезпечення для обчислення пенсії, з урахування проведеного перерахунку.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.09.2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової прокуратури Центрального регіону України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Вказує, що відповідачем не дотримано вимог Положення про преміювання, затвердженого наказом Генерального прокурора № 234 від 09.08.2017, яке передбачає чіткі умови та порядок для преміювання прокурорів. Вважає, що наслідок депреміювання відповідачем за результатами роботи у січні 2019 року було порушено його права.

Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Наказом Генеральної прокуратури України від 31.03.2017 №147-вк ОСОБА_1 призначено з 07.04.2017 на посаду військового прокурора Полтавського гарнізону Центрального регіону України.

Наказом Військової прокуратури Центрального регіону України від 14.01.2019 №32к ОСОБА_1 звільнено від виконання обов`язків військової служби за станом здоров`я з 04.01.2019.

Пунктом 3 наказу Військової прокуратури Центрального регіону України від 28.01.2019 №69к вирішено за неналежне виконання службових обов`язків та з урахуванням особистого вкладу в загальні результати роботи не виплачувати премію, зокрема, ОСОБА_1 .

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а викладені в позовній заяві вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014.

Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України «Про прокуратуру», керівник регіональної прокуратури видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень.

За приписами статті 81 Закону України «Про прокуратуру», заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за вислугу років; виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менше як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

При вирішенні спорів про виплату премій необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами.

Порядок, умови та розмір виплати премій прокурорсько-слідчим працівникам органів прокуратури визначений постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» та Положенням про преміювання працівників органів прокуратури, Національної академії прокуратури України та членів Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, затвердженим наказом Генерального прокурора України від 19.08.2017 №234 /далі Положення/.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці надано право здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи, а також з нагоди державних, професійних свят та ювілейних дат у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання.

Так, відповідно до пункту 2 Положення № 234 преміювання працівників Генеральної прокуратури України, регіональних, місцевих прокуратур, Національної академії прокуратури України та членів Комісії здійснюється щомісяця пропорційно до відпрацьованого часу в межах фонду преміювання, затвердженого в кошторисах, та економії фонду оплати праці.

Премії виплачуються працівникам щомісяця на підставі наказів Генерального прокурора України, керівників регіональних прокуратур, ректора Національної академії прокуратури України, голови Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів. Розмір премії визначається відповідно до об`єктивної оцінки роботи працівника, члена Комісії та їх особистого внеску в загальні результати роботи у відсотках до посадового окладу або місячної заробітної плати працівника (крім доплат за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників та за виконання обов`язків тимчасово відсутнього керівника) і члена Комісії (п.п. 3, 4 Розділу І Положення).

Водночас, п. 7 зазначеного Положення передбачено випадки, коли премія не виплачується. Зокрема, у за час відпусток, тимчасової непрацездатності та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи з розміру середньої заробітної плати, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та в інших випадках.

Разом з тим, вказаний перелік підстав для невиплати премії працівникам не є вичерпним, тобто невиплата премії може здійснюватись також з інших підстав.

Отже, аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку, що, преміювання працівників прокуратури є правом, а не обов`язком керівника та ні в якому випадку не є «забаганкою», як стверджує апелянт; розмір премії залежить від особистого вкладу працівника в загальні результати роботи, пропорційно відпрацьованому часу і виплачується у межах фонду преміювання; за час перебування працівника у відпустці, на лікарняному та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи з розміру середньої заробітної плати, премія не виплачується, оскільки у цей період працівник не виконує обов`язків, не здійснює особистого внеску в загальні результати роботи.

Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Водночас, апелянтом не наведено належних аргументів та не надано належних доказів щодо виконання в січні 2019 року особливо важливої роботи та особистого вкладу в загальні результати роботи, які б свідчили про очевидно необґрунтовану невиплату йому премії за вказаний період.

В той же час, ОСОБА_1 протягом січня 2019 року фактично відпрацьовано 2 робочі дні, що підтверджує підстави для невиплати військовою прокуратурою Центрального регіону останньому премії та спростовують доводи апелянта щодо якісного, сумлінного та своєчасного виконання ним своїх службових обов`язків.

Отже, позивача не було позбавлено премії, а премія йому не була призначена за відсутності умов для преміювання, а саме - відсутності особистого вкладу в загальні результати роботи за січень 2019 року.

У даному випадку військовий прокурор Центрального регіону України як суб`єкт владних повноважень діяв виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки умови для преміювання позивача, передбачені вищезазначеними нормативними актами (ключовою з яких є виконання функціональних обов`язків прокурора за посадою) відсутні.

Доводи позивача щодо неправомірності наказу відповідача щодо депреміювання ОСОБА_1 у січні 2019 року колегія судів не приймає до уваги, оскільки вони виходять за межі позовних вимог.

Так, судова колегія зауважує, що наказ Військової прокуратури Центрального регіону України від 28.01.2019 №69к, яким позивача було позбавлено премії за січень 2019 року, позивачем не оскаржено. Відомості щодо його оскарження або скасування в матеріалах справи відсутні, отже він є чинним.

Враховуючи вищенаведене, підстави для зобов`язання Військової прокуратури Центрального регіону України виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням за січень 2019 року та видати довідку про нараховане грошове забезпечення для обчислення пенсії, з урахування проведеного перерахунку, у суду відсутні.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

В п. 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (Заява N63566/00) Європейський суд з прав людини нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N303-A, параграф 29).

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені в апеляційній скарзі, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.09.2019 року по справі № 440/2832/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич

Повний текст постанови складено 21.12.2019 року