Справа № 334/2554/19(2-а/334/110/19)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 грудня 2019 року м. Дніпросправа № 334/2554/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 04.09.2019 р. (суддя Гнатюк О.М., м. Запоріжжя) у справі №334/2554/19

за позовом ОСОБА_1

до інспектора 3 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Арзуманяна Арута Норіковича

про скасування постанови, -

встановив:

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати дії інспектора інспектора 2 роти 2 батальйону департаменту патрульної поліції в Запорізької області сержанта поліції Арзуманяна Арута Норіковича неправомірними;

- скасувати постанову серії ЕАВ № 1036011 від 02.04.2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. за ч. 1 ст. 122 КУпАП;

- закрити провадження по адміністративній справі щодо позивача у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 04.09.2019 р. у задоволенні позову відмовлено. Рішення мотивовано тим, що відповідач довів суду правомірність прийнятого ним рішення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що у населеному пункті Михайлівка Вільнянського району Запорізької області автомобіль під керуванням позивача рухався виключно з допустимою Правилами дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №1306 (далі - ПДР), швидкістю. Після дорожнього знаку 5.46, яким позначено закінчення населеного пункту, позивач був зупинений інспектором поліції за перевищення швидкості (82 км/год). Швидкість 82 км. на год. була зафіксована вже на автодорозі «Харків - Сімферополь», а не в межах населеного пункту с.Михайлівка.

У наданому інспектором ОСОБА_2 . відеозаписі не видно, що швидкість зафіксована саме в населеному пункті, а не за його межами. Повністю відсутня прив`язка до місцевості, не видно забудованої території, яка згідно з ПДР характеризує місцевість як населений пункт.

Зазначає, що відповідач порушив вимоги щодо процедури розгляду справи, встановлених главою 22 КУпАП, п. 9 та п. 10 розділу № 3 «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 р. № 1395. Тобто, розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно позивача не мав навіть формального характеру, оскільки розгляд полягав лише у мовчазному роздрукуванні на принтері тексту постанови.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп / 2015 від 26 травня 2015 року відповідач не мав права складати постанову про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці зупинки автомобіля.

Відповідач на прохання позивача відмовився підтвердити свої повноваження на розгляд справи про адміністративні правопорушення, тому, на думку позивача, відповідач взагалі не мав права і повноважень розглядати справи про адміністративні правопорушення.

Постанова серії ЕАВ № 1036011 від 02.04.2019 року складена з порушенням чинного законодавства, а саме:

- після п. 9. «До постанови додаються...» текст постанови не містить пункту наступного змісту: «Права за статтею 268 КУпАП та строк оскарження за статтею 289 КупАП мені роз`яснено (підпис особи, притягнутої до адміністративної відповідальності», що передбачено у додатку № 5 Інструкції № 1395;

- в порушення Інструкції № 1395 текст постанови не містить посилань на статті КУпАП, якими керувався відповідач під час прийняття постанови;

- в порушення ч. 3 ст. 283 КУпАП в тексті постанови не вказано відомостей про технічний засіб, яким здійснювались вимірювання швидкості автомобіля позивача і здійснено відеозапис правопорушення. Текст постанови взагалі не засвідчує того факту, що проводилася якась відеофіксація. Таким чином, з оскаржуваної постанови невідомо, чи велася відеозйомка взагалі та яким саме приладом велися вимірювання швидкості. Тобто, відсутні докази фіксації правопорушення в розумінні ч. 1 ст. 40 Закону України «Про поліцію».

Суд першої інстанції не прийняв до уваги, що докази повинні бути отримані виключно у визначеному законом порядку, а відповідно до ст. 74 КАС України докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом, не беруться до уваги.

Відповідач значив, що використовуючи вимір швидкості саме в ручному режимі, а не в автоматичному. Здійснюючи відеофіксацію саме в ручному режимі відповідач порушив ст. 40 ЗУ «Про Національну поліцію». Тому, під час складання постанови, в порушення п.3 ст. 283 КУпАП, відповідач навмисне не вказав ані технічний засіб, за допомогою якого здійснювалась фіксація, ані про те, що така фіксація здійснювалася взагалі.

Зазначає, що у позивача є всі обґрунтовані підстави не довіряти показникам технічного приладу вимірювання швидкості саме в ручному режимі. Під час вимірювання швидкості прилад знаходився в руках інспектора та не був жорстко закріплений. Під час виконання вимірів інспектор постійно рухався і в момент відеозйомки автомобіля позивача міг рухатися назустріч транспортному потоку. Також інспектор не пред`явив документ, який підтверджує, що він пройшов навчання правилам користування приладом і має право його експлуатації.

Зазначає, що їхав поза межами населеного пункту із дозволеною швидкістю 82 км/год., що є меншою від максимально дозволеної швидкості 110 км/год.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу позивача до суду не надходило; представники сторін по справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.

До суду надійшла заява позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку з виїздом за межі країни до лютого 2020 року.

Колегія суддів вважає можливим розглянути справу за наявними доказами у відсутності осіб, що не з`явилися у судове засідання, оскільки обставини справи не вимагають надання сторонами додаткових пояснень.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що постановою серії ЕАВ № 1036011 від 02.04.2019 року у справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено штрафу у розмірі 255,00 грн. (а.с.32).

Як вбачається із оскаржуваної постанови, 02.04.2019 року о 09 год. 16 хв. ОСОБА_1 на а/д М-18 275 км. в с. Михайлівка Вільнянського району Запорізької області, керуючи автомобілем КІА RIO, державний номерний знак НОМЕР_1 , в порушення вимог п. 12.4 ПДР, рухався зі швидкістю 82 км/год., чим перевищив встановлене обмеження швидкості руху транспортних засобів в населеному пункті на 32 км/год.

Швидкість руху вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості руху TruCAM LTI 20/20, серійний номер ТС000607.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки:

- ст. 258 КУпАП встановлені випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається. За приписами ч.2 наведеної статті протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу (ч.4 ст. 258 КУпАП). Отже, доводи позивача про те, що відповідач мав скласти протокол про адміністративне правопорушення, є помилковими;

- порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством;

- в матеріалах справи наявний відеозапис здійснений сертифікованим приладом TruCam LTI 20/20 № ТС000607, на якому зафіксовано, що автомобіль позивача рухався зі швидкістю 82 км/год. Зазначений доказ суд визнав допустимим доказом з огляду на те, що про наявність такого доказу міститься посилання в оскаржуваній постанові;

- чинним законодавством не передбачено повторного проходження процедури сертифікації для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію. Вказана процедура проводилась виключно відносно тих засобів вимірювальної техніки, які планувалося серійно виробляти в Україні або ввозити на територію України відповідними партіями;

- лазерні вимірювачі швидкості TruCam, які були введені в експлуатацію до моменту виключення їх з Державного реєстру, дозволяється застосовувати за умови позитивних результатів їх повірки. Всі прилади, що використовуються працівниками Департаменту патрульної поліції, пройшли повірку;

- впровадження додаткових заходів для забезпечення достовірності інформації про порушення правил дорожнього руху та проведення їх експертиз не є обов`язковим.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до п. 12.4 ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю:

а) автобусам (мікроавтобусам), що здійснюють перевезення організованих груп дітей, легковим автомобілям з причепом і мотоциклам - не більше 80 км/год.;

б) транспортним засобам, якими керують водії із стажем до 2 років, - не більше 70 км/год;

в) вантажним автомобілям, що перевозять людей у кузові, та мопедам, - не більше 60 км/год;

г) автобусам (за винятком мікроавтобусів) - не більше 90 км/год;

ґ) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год (п. 12.6 ПДР).

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Пунктом 1 ст. 247 КУпАП передбачено, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення, а наявність такої події доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію відеозапису.

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї (п. 1 ст. 32), неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п. 45 рішення у справі Бочаров проти України від 17.06.2011 р.; п. 75 рішення у справі Огороднік проти України від 05.05.2015 р.; п. 52 рішення у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р.).

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви, щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності застосування приладу TruCAM LTI 20/20 № ТС000607, який є засобом вимірювальної техніки, що введений в експлуатацію в період його перебування у Державному реєстрі, подальша експлуатація якого не обмежена чинним законодавством, а тому зафіксовані останнім відомості є доказом у розумінні статті 251 КУпАП та ст.ст. 73-76 КАС України.

Проте, судом першої інстанції не враховано, що з наданого відповідачем відеозапису та фотофіксації вчиненого правопорушення не можливо однозначно встановити, що позивач рухався зі швидкістю 82 км/год саме в населеному пункті, а не після дорожнього знаку 5.46, як зазначає позивач.

Постанова про адміністративне правопорушення, складена інспектором, не може оцінюватися судом в розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України як належний і допустимий доказ, що підтверджує факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, оскільки заперечується позивачем, а інші докази на обґрунтування оскаржуваної постанови доводи позивача не спростовують.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить до висновку, що відповідач не довів суду правомірність прийнятого рішення, тому позовні вимоги позивача в частині скасування оскарженої постанови відповідача та закриття у справі про адміністративне правопорушення підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення передбачені, зокрема частинами 1, 2 і 3 статті 122 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Отже, оскільки притягнення до адміністративної відповідальності правопорушників за ч. 1 ст. 122 КУпАП належить до повноважень відповідача, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги позивача у зазначеній частині позову не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В п. 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" Європейський суд з прав людини нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені в апеляційній скарзі позивача, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 04.09.2019 р. у справі №334/2554/19 скасувати.

Скасувати постанову інспектора 3 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Арзуманяна Арута Норіковича серії ЕАВ № 1036011 від 02.04.2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрити.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко