Справа № 320/2680/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/2680/19 Суддя (судді) першої інстанції: Журавель В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Суркової Д.О.,

за участю представників сторін:

від позивача - не прибув,

від відповідача - Проценко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - відповідач, апелянт, до Ходосівська сільська рада) про визнання протиправною відмову у наданні публічної інформації та зобов`язання надати таку.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач, як розпорядник публічної інформації, неправомірно не надав публічну інформацію на запит позивача від 26 квітня 2019 року.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що не є володільцем запитуваної позивачем інформації. На виконання положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідачем направлено запит позивача належному розпоряднику, про що його повідомлено відповідним листом. З огляду на викладене, відповідач просить закрити провадження у справі на підставі пункта 8 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить в її задоволенні відмовити з огляду на те, що відповідач визнає факт відсутності підстав для відмови у наданні запитуваної інформації. Уважає, що апеляційне провадження не може бути закрито.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню із закриттям провадження у справі, з таких підстав.

Судом установлено, що 13 березня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з правом передачі у власність орієнтовною площею 0,13 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована та території Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, в межах населеного пункту.

Рішенням Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району 47 сесії 7 скликання від 9 квітня 2019 року № 650 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у зв`язку з передачею її у власність.

26 квітня 2019 року позивач звернувся до відповідача із запитом, в якому просив надати інформацію про те, кому належить право власності згадану земельну ділянку та надати копії документів, які підтверджують таке право.

Листом від 10 травня 2019 року № 288 позивача повідомлено, що відповідно до статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Враховуючи вищевикладене та не маючи згоди суб`єкта персональних даних, Ходосівська сільська рада не може надати запитувану інформацію.

У зв`язку з відмовою у наданні інформації, позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад. Отже, суд дійшов висновку, що запитувана позивачем інформації віднесена до публічної, розпорядником якої є відповідач, а тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначено положеннями Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон України №2939-VI).

Статтею 1 цього Закону закріплено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Частиною 2 вказаної правової норми передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України №2939-VI, право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

При цьому, обов`язковою умовою для реалізації такої гарантії є наявність у розпорядника такої інформації.

Як убачається зі змісту звернення позивача від 26 квітня 2019 року, в ньому міститься запит на отримання інформації щодо особи, якій належить право власності на земельну ділянку, та отримання копій документів, які підтверджують відповідне право.

Як вірно зазначено судом першої інстанції до повноважень відповідача належить розпорядження землями територіальної громади.

Однак, у зверненні позивач запитує інформацію про власника земельної ділянки, а не про особу, якій земельна ділянка передавалась із земель Ходосівської сільської ради.

Як закріплено у Земельному кодексі України на момент виникнення спірних правовідносин, право власності оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до положень цього Закону за результатами розгляду заяви у сфері державної реєстрації прав особа отримує рішення державного реєстратора, витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав, які підтверджують право власності.

У період до 01 січня 2013 року право власності на земельну ділянку посвідчувалось державним актом, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки або свідоцтвом про право на спадщину.

Тим часом, орган місцевого самоврядування не наділений повноваженнями щодо оформлення та надання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку.

При цьому, правові норми, які б наділяли відповідача повноваженнями щодо збору або накопичення інформації про актуальних власників земельних ділянок, які розташовані на території відповідної громади, відсутні.

Таким чином, запитувана позивачем інформація, так само як і копії відповідних документів, у відповідача відсутні.

Відповідно до положень частини 3 статті 26 Закону України №2939-VI розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.

Отже, за результатами отримання звернення позивача, відповідач зобов`язаний був направити його належному розпоряднику.

На виконання наведеного положення Закону, до апеляційної скарги додано копію листа від 15 листопада 2019 року, яким відповідач повідомив позивача про направлення його звернення до міськрайонного управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі та м. Ірпінь у Київській області, а також копію листа на підтвердження таких дій.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства»).

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та Кодексом адміністративного судочинства України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Водночас, як убачається з обставин цієї справи, відповідач розглянув звернення позивача та направив його належному розпоряднику інформації, тобто виправив оскаржуване порушення.

З набранням чинності з 15 грудня 2017 року Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України викладено в новій редакції, законодавець передбачив нову підставу для закриття провадження у справі.

Зокрема, пунктом 8 частини першої статті 238 Кодекс адміністративного судочинства України передбачено, що суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Тобто, у разі виправлення суб`єктом владних повноважень оскаржуваних порушень суд закриває провадження у справі, якщо відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

На переконання колегії суддів, надавши позивачу відповідь, якою проінформував на останнього про направлення звернення позивача за належністю, відповідач виправив порушення Закону України №2939-VI, чим поновив право позивача на отримання відповіді на його звернення.

З огляду на викладене, наявні підстави для закриття провадження у справі, передбачені пунктом 8 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 06 грудня 2018 року у справі №823/1051/15, від 03 квітня 2019 року у справі № 826/510/17, від 19 березня 2019 року у справі №591/2813/17.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень статті 140 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються із позивача, крім випадків, коли позивач звільнений від сплати судових витрат. Однак якщо позивач відмовився від позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання позовної заяви, то суд за заявою позивача присуджує всі понесені ним у справі витрати із відповідача.

Положеннями статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу позивачем надано копію договора, відповідно до положень якого, клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу у справі за позовом клієнта до Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання протиправною бездіяльність Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області з ненадання відповіді на запит.

Як убачається з пункта 4.3 розділу 4 договора, ставки погодинної оплати роботи адвоката: одна година роботи становить - 750 грн. без ПДВ; одна година термінової роботи - 1000 грн. без ПДВ; одна година роботи в неробочий час (час з 18:00 годин до 09:00 годин у робочі дні, святкові й вихідні дні) становить - 1000 грн. без ПДВ; вартість часу проїзду адвоката до клієнта або по його дорученням, розраховується, виходячи з погодинної ставки, помноженої на коефіцієнт 0,5.

Відповідно до вимог пункта 4.4 розділу 4 договора, адвокат виставляє клієнту рахунок із зазначенням вартості наданих послуг. Сплачуючи рахунок, клієнт підтверджує, що послуги, які він отримав відповідно до договору, надані в договірному обсязі і належної якості.

Так, адвокатом складено рахунок № 1 від 16 травня 2019 року із зазначенням вартості наданих послуг на суму 3000 грн. 00 коп., а саме: надання консультації (1 година) - 750 грн. 00 коп. та складання та направлення позовної заяви (3 години) - 750 грн. 00 коп. х 3 год. = 2250 грн. 00 коп., а також рахунок №2 від 23 серпня 2019 року із зазначенням вартості наданих послуг на суму 750 грн. 00 коп., а саме: складанні відповіді на відзив у справі.

На підтвердження сплати позивачем коштів за надання правової допомоги надано квитанцію № 0.0..1 від 16 травня 2019 р. на суму 3000 грн. 00 коп. та №1699-3289-0428-5153 від 27 серпня 2019 року

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що витрати позивача на правничу допомогу підлягають відшкодуванню в частині витрат на складання та направлення позовної заяви, а також складання відповіді на відзив у справі.

Посилання апелянта на те, що позивач мав можливість звернутися за отриманням правничої допомоги на безоплатній основі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки положеннями Кодексу адміністративного судочинства України не обмежено право вибору позивача на отримання правничої допомоги.

Відповідно до пункта 3 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Частиною 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 33, 34, 238, 243, 289, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії закрити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (08173, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Ходосівка, вул. П. Мирного, 2, ) витрати на правову допомогу в сумі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (08173, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Ходосівка, вул. П. Мирного, 2, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька

(Повний текст постанови складений 20 грудня 2019 року.)