Справа № 200/10108/19-а
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 грудня 2019 року справа №200/10108/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сухарьок М.Г., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участю ОСОБА_1 , представника позивача Самохвалова С.В., представника відповідача Березніченка Ю.С., розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року (повний текст складено протягом п`яти днів з дня закінчення розгляду справи в м. Слов`янськ) у справі № 200/10108/19-а (суддя І інстанції Куденков К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати підйомної допомоги і грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку; - зобов`язати нарахувати та сплатити підйомну допомогу, що дорівнює грошовому забезпеченню позивача в серпні 2016 року; - зобов`язати нарахувати і сплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період його служби з 15 серпня 2016 року по 15 листопада 2017 року; - стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 16 листопада 2017 року по день ухвалення судом рішення в цій справі.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 посилається на те, що відповідачем порушено його право на отримання підйомної допомоги, на яку він має право згідно з ч. 3 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, та на отримання компенсації за невикористану відпустку, на яку він має право згідно з ч. 4 ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, у зв`язку з цим позивач вважає, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 200/10108/19-а позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 підйомної допомоги. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та сплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок, за відрахуванням обов`язкових платежів. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення у цієї частини про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

У апеляційній скарзі позивач зазначає, що посилання у позовній заяві на приписи статті 10-1 Закону №2011, а не на положення пункту 12 статті 12 Закону № 3551, який регулює надання таких відпусток учасникам бойових дій, не є підставою для відмови у цій частині позовних вимог. Крім того, у відповіді на відзив відповідача, який було подано позивачем до суду 09.10.2019 року містится посилання на на положення пункту 12 статті 12 Закону № 3551. На думку позивача, суд першої інстанції мав право застосувати приписи статті 9 КАС України і вийти за межі позовних вимог та задовольнити позов у цій частині.

Крім того, позивач вважає безпідставним спів мірне зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, яке не повинно було застосовуватись.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції позивач, представник позивача підтримали доводи апеляційної скарги, проти чого заперечував представник відповідача, наголошуючи на законності прийнятого судом першої інстанції рішення. Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України і має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями паспорту громадянина України НОМЕР_2 і картки платника податків від 13.07.2015 року.

Судом також встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 09.09.2019 № 180214179 ОСОБА_1 є власником двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації 17.01.2014.

Також позиває є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, відповідно до копії посвідчення Департаменту соцзахисту населення ММР серії НОМЕР_3 від 26 листопада 2018, що діє до 01.11.2019 року.

В матеріалах справи наявна копія довідки від 23.02.2016 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, за якою 17 лютого 2016 року ОСОБА_1 перемістився з АДРЕСА_1 до АДРЕСА_2 .

Позивач уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Відповідно до умов цього контракту позивач має право на виплату підйомної допомоги на нього та кожного члена його сім`ї, який переїжджає разом із ним на нове місце проходження служби.

У вказаному контракті зазначено місце проживання позивача АДРЕСА_1 .

Згідно з витягу із наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 15.08.2016 № 227, зазначено, що солдата ОСОБА_1 призначено на посаду командира відділення ремонту та зарядки акумуляторних батарей взводу технічного забезпечення роти матеріального забезпечення військової частини польова пошта НОМЕР_4 , який прибув з Дніпровського РВК м. Київ для подальшого проходження служби, з 15 серпня 2016 року зарахувати до списків особового складу частини на всі види забезпечення і вважати, що з 15 серпня 2016 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою ВОС 824142 А шпк молодший сержант з посадовим окладом 685 гривень на місяць, а з 16 серпня 2016 року на котлове забезпечення.

У витязі з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 30.11.2016 № 334 вказано про призначення позивача начальником складу речової служби взводу забезпечення групи матеріального забезпечення.

Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_1 про грошове забезпечення від липня 2019 року № 0989/10/261 розмір грошового забезпечення позивача, на яке нараховано єдиний внесок та/або страхові внески за період: з грудня 2016 року по листопад 2017 року становить 99 120,60 грн., зокрема у вересні 2017 року 12004,20 грн., у жовтні 2017 року 7477,20 грн, у листопаді 2017 року 13598,10 грн.

Відповідно витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 15.11.2017 № 122, молодшого сержанта ОСОБА_1 , начальника складу речової служби забезпечення групи матеріального забезпечення, звільнено з військової служби в запас за пунктом б (за станом здоров`я) статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу. З 15 листопада 2017 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Відомостей щодо виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку і підйомної допомоги не зазначено.

Засобами електронної пошти відповідачем надана копія довідки від 08.10.2019 № 0989/10/36 з інформацією стосовно отриманого грошового забезпечення, виплаченого позивачу за серпень 2016 року. У цій довідці вказано, що доплату грошового забезпечення за 15 діб серпня 2016 року було здійснено разом із виплатою грошового забезпечення за жовтень 2016 року в листопаді 2016 року у зв`язку з ненаданням вчасно реквізитів карткових рахунків, а саме всього нараховано 11351,16 грн., з яких 4036,35 грн. доплата за серпень.

Позивачем надана відповідь Військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2017 № 76 на рапорт позивача від 18.07.2017, в якому зазначено, що право позивача на отримання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів призупинено.

Судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2018 року у справі № 826/4965/18 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про стягнення з Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунків та документів при звільнені за період з 16.11.2017 по 02.01.2018 в сумі 15185,28 грн. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунків та документів при звільнені за період 16.11.2017 по 14.12.2017 у розмірі 8 942,36 грн. В іншій частині адміністративного позову - відмовлено.

Також позивач надав свій військовий квиток серія НОМЕР_5 від 05.08.2016, за яким позивач з 15.08.2016 по 15.11.2017 прийнятий на військову службу по контракту.

Згідно копію наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 20.09.2016 № 763(983) Про переміщення військовослужбовців військової частини польова пошта НОМЕР_4 та виплати підйомної допомоги у зв`язку зі зміною постійного пункту дислокації, пунктом 1 якого вирішено вважати такими, що прибули з смт. Мирне Запорізької області до постійного місця дислокації м. Маріуполь Донецької області військове містечко № НОМЕР_6 та виплатити підйому допомогу у зв`язку зі зміною постійного пункту дислокації наступним військовослужбовцям військової частини польова пошта НОМЕР_4 , зокрема ОСОБА_2 .

Суд зазначає, що позивачем надані 1, 24 і 34 сторінки вказаного наказу, з яких випливає, що пункт 1 має відношення до всіх військовослужбовців, зазначених на сторінках з 1 по 34.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07.10.2019, яка була проголошена в судовому засіданні за участю представника відповідача, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України надати до Донецького окружного адміністративного суду належним чином засвідчені копії: довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 у серпні 2016 року, а також наказу командира Військової частини польова пошта НОМЕР_4 № 983 від 20.09.2016.

Відповідач не надав копії (або оригіналу) наказу командира Військової частини польова пошта НОМЕР_4 № 983 від 20.09.2016

Частиною 9 ст. 80 КАС України передбачено, що у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Суд першої інстанції визнав обставини, що наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 20.09.2016 № 763(983) позивачу надано підйомну допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Частиною 3 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон № 2011-XII) передбачено, що при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується: 1) підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби; 2) добові, встановлені Кабінетом Міністрів України для працівників, які перебувають у відрядженні, за кожний день перебування в дорозі на військовослужбовця та кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає разом з ним.

Пунктом 1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 22.10.2001 № 370, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 8 листопада 2001 року за № 940/6131 (далі Інструкція № 370), у редакції, чинній час прийняття наказу від 20.09.2016 № 763 (983), передбачено, що особам офіцерського складу (далі - офіцери), прапорщикам (мічманам) та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці, які проходять службу за контрактом), що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.

Враховуючі встановлені у справі обставини та надання позивачу підйомної допомоги наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 20.09.2016 № 763(983) Про переміщення військовослужбовців військової частини польова пошта НОМЕР_4 у зв`язку зі зміною постійного пункту дислокації, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання бездіяльності відповідача щодо невиплату позивачу підйомної допомоги і в частині зобов`язання нарахувати і виплатити підйому допомогу підлягають задоволенню. При цьому, суд зазначає, ця допомога має бути виплачена в розмірі місячного грошового забезпечення.

Підставою цього позову в частині виплати компенсації за невикористану відпустку у позовній заяві зазначено право позивача на додатку відпустку, передбачене частиною 4 ст. 10-1 Закон № 2011-XII.

Позивач до закінчення підготовчого провадження не подавав заяву про зміну підстав позову.

Приписами ч. 4 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей встановлено, що військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2012 року № 702 затверджено 1) перелік місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, проходження військової служби (крім військовослужбовців строкової служби) в яких дає право на щорічну додаткову відпустку, згідно з додатком 1; 2) переліки військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку: Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту - згідно з додатками 2 - 5; Служби зовнішньої розвідки України - згідно з додатком 6 (для службового користування).

До суду не надано доказів проходження позивачем служби в місцевості з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, проходження військової служби, передбаченою Переліком згідно з додатком 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2012 року № 702.

Також займані позивачем посади не належать до військових посад за вказаними Переліками.

З огляду на викладене, суд першої інстанці дійшов висновку, що позивач не має права на додаткову відпустку на підставі ч. 4 ст. 10-1 Закон № 2011-XII.

Тому позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку (передбачену частиною 4 ст. 10-1 Закон № 2011-XI) і в частині зобов`язання нарахувати і сплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку (передбачену частиною 4 ст. 10-1 Закон № 2011-XI) за період його служби з 15 серпня 2016 року по 15 листопада 2017 року не підлягають задоволенню.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, якими позивач обґрунтовує необхідність застосування судом першої інстанції приписів статті 9 КАС України, положення пункту 12 статті 12 Закону № 3551, посилання на правову позицію Верховного Суду, викладену у зразковій справі № 620/4818/18 від 16 травня 2019 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів частин 1, 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-XII) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час».

Відповідно до пункту 12 статті 12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: 12) використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік».

Колегія суддів зазначає, що позивачем не надавалось до суду уточнені позовні вимоги, щодо зміни предмету або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання, а також докази на підтвердження своїх вимог, а саме наявності у позивача статусу учасника бойових дій ( статті 5,6 Закон №3551-XII) під час проходження ним публічної (військової) служби та звільнення.

Відтак, у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування приписів частин 2 статті 9 КАС України і пункту 12 статті 12 Закону №3551-XII у даній справі.

Безпідставними є і посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у зразковій справі № 620/4818/18 від 16 травня 2019 року з огляду на наступне.

У зразкові справі № 620/4818/18 Верховний Суд зазначив ознаки типової справи, а саме; - позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби; - відповідач, суб`єкт владних повноважень: військова частина, на якій позивач перебував на забезпечені; - підстави спору: а) фактичні - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби, ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) нормативні - норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій. Такими нормами права є: стаття 4 Закону України «Про відпустки», статті 5, 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», стаття 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; - предмет спору: а) протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; б) стягнення невиплаченої грошової компенсацію при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; - відносини, що регулюються одними нормами права - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби та які регулюються нормами Закону України «Про відпустки», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; - позивачами заявлено аналогічні вимоги: а) визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

У даній справі відсутні ознаки типової справи, а саме; - позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби; - фактичні відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби; нормативні - норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій.

Колегія суддів зазначає, що відсутність доказів того, що позивач мав статус учасника бойових дій під час проходження ним публічної (військової) служби та звільнення, є тією обставиною яка впливає на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі.

Щодо посилання позивач на безпідставне співмірне зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, яке не повинно було застосовуватись, колегія суддів зазначає таке.

Верховний Суд України у постанові №21-8а15 від 17.02.2015р. зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові №21-1765а15 від 15.09.2015р. Верховний Суд України зазначив, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Верховний Суд України у постанові №6-948цс16 від 25.05.2016р. зазначив, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-223цс14 Верховним Судом України зазначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-2405цс15 Верховний Суд України зазначив, що установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду.

Оскільки у справі, яка переглядається, вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум суд задовольнив частково, а саме стягнув на його користь не виплачену премію в розмірі 10 791 грн. 66 коп., тоді як вимоги позивач заявляв на 92 500 грн., наявні підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні.

Неправильне застосування судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, тому відповідно до частини другої статті 360-4 ЦПК України судове рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зміні, а саме розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню з 478 041 грн. до 2 тис. грн..

Колегія суддів зазначає, що позивачем, крім іншого, заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку виходячи з середньоденного заробітку 464,79 грн., за час затримки з 16.11.2017 по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2018 року у справі № 826/4965/18, яке набрало законної сили, вже було стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунків та документів при звільнені за період 16.11.2017 по 14.12.2017 у розмірі 8 942,36 грн. Зазначеним рішенням суду, встановлено середньоденне грошове забезпечення позивача у розмірі 319.37 грн.

Беручі до уваги встановлені судом обставини даної справи, часткове задоволення позовних вимог, стягнення на користь позивача рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2018 року у справі № 826/4965/18 середнього заробітку за час затримки розрахунку, враховуючі наведені приписи законодавства та правові висновки Верховного Суду України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку визначити розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.12.2017 по 09.10.2017 із застосуванням принципу співмірності, про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку у розмірі 1000,00 грн.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 200/10108/19-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 200/10108/19-а - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 19 грудня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

М.Г. Сухарьок