Справа № 359/733/18
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2019-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2019 року № 359/733/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання у місті Києві адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Бориспільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду із адміністративним позовом до Бориспільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області про:

- визнання неправомірною відмову Бориспільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області викладену у листі №13034/03 від 29.12.2017, у здійсненні позивачу перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням суми допомоги на оздоровлення на підставі довідки Апеляційного суду Дніпропетровської області № 7-272-с від 08.09.2017;

- зобов`язання Бориспільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області здійснити перерахунок та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90%, з включенням 1/12 частини суми допомоги на оздоровлення в розмірі 1 466,67 грн., згідно довідки Апеляційного суду Дніпропетровської області № 7-272-с від 08.09.2017, починаючи виплату з моменту звернення за отриманням довічного грошового утримання, тобто з 16.09.2016, без обмеження граничного розміру, з урахуванням раніше виплачених сум, з подальшим перерахунком раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання, у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 30.01 .2018 дану адміністративну справу передано до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.03.2018 дану справу прийнято до свого провадження суддею Лиска І.Г. та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, відмові відповідача є протиправною, оскільки перерахунок викликаний відновленням порушеного права позивача від моменту неправомірного обрахування розміру щомісячного довічного грошового утримання, а не викликаний правом позивача на підвищення пенсії.

Представником відповідача надано письмовий відзив на адміністративний позов, в обґрунтування якого зазначено, що управління здійснювало свої повноваження в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 №1515-VІІІ, відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України, позивач звільнений з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області у відставку.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 №1515-VІІІ. Наказом голови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.09.2016 №137/к позивача відраховано з 15 вересня 2016 року зі складу суддів апеляційного суду.

З 16 вересня 2016 року Правобережним ОУПФУ в м. Дніпропетровську позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 86% від його грошового утримання, як працюючого суддю.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2016 року, яка набрала законної сили на підставі ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2017 позивачу призначено та виплачується щомісячне довічне грошове утримання судді в розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді на час здійснення нарахування.

У вересні 2017 року позивач отримав довідку Апеляційного суду Дніпропетровської області з якої позивачу стало відомо, що при призначені його щомісячного довічного грошового утримання помилкового не були вказані інші виплати, які враховуються при обчисленні довічного грошового утримання, а саме допомога до відпустки на оздоровлення в розмірі посадового окладу, яка включена в оподаткований дохід.

Позивач 15 грудня 2017 року звернувся до відповідача із заявою, щодо проведення перерахунку раніше призначеного йому щомісячного довічного грошового утримання, на підставі довідки Апеляційного суду Дніпропетровської області №7-272-с від 08.09.2017 в якій зазначено.

Листом від 29.12.2017 №13034/03 відповідач відмовив позивачу у проведенні перерахунку, з посиланням на те, що матеріальна допомога. Відповідно до вимог ст.134 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ від 02.06.2016 не входить до складу суддівської винагороди.

Проте, позивачка з вказаним рішення не погоджується, звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Статтею 141 Закону України від від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Відповідно до статті 133 вказаного Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Спеціальним законом, який регулює питання призначення щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, чітко визначено склад суддівської винагороди, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, до якого не входить матеріальна допомога на оздоровлення.

Таким спеціальним законом є Закон України "Про судоустрій і статус суддів".

Посилання позивача на статтю 2 Закону України "Про оплату праці", пункт 2.3.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, згідно яких матеріальна допомога на оздоровлення повинна включатися до складу суддівської винагороди є безпідставним, оскільки спеціальним законом, яким в даному випадку є Закону України "Про судоустрій і статус суддів", визначено, що суддівська винагорода не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, ніж цей Закон.

Також, є безпідставним застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду України, викладених в постановах від 20 лютого 2012 року № 21-430а11 та від 06 листопада 2013 року № 21-350а13 про те, що матеріальна допомога на оздоровлення входить до системи оплати праці, є складовою заробітної плати, з неї нараховується та сплачується страховий внесок або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, а тому її розмір враховується в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії та щомісячного грошового утримання, оскільки предметом позову у зазначених справах є перерахунок пенсії державних службовців, призначених на підставі статті 37 Закону України "Про державну службу", а в даному випадку предметом позову є перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, при цьому спеціальним законом визначено склад суддівської винагороди, який застосовується при обчисленні розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Посилання на положення статті 66 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та статті 41 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", згідно яких отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких фактично були нараховані та сплачені страхові внески або збір на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, враховується у заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати є безпідставним, оскільки застосування цих норм можливе у разі призначення пенсії, а не щомісячного довічного грошового утримання, яке визначено спеціальним законом - Законом України "Про судоустрій та статус суддів".

Таким чином, матеріальна допомога на оздоровлення не входить до складу суддівської винагороди, з якої обчислюється щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, що вказує на правомірність дій відповідача та необґрунтованість позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді з урахуванням суми матеріальної допомоги на оздоровлення.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2018 року у справі № 738/1343/17 та від 20 березня 2018 року у справі № 749/951/17.

За вимогами ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно частини 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приймаючи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідач у спірних правовідносинах діяв в межах повноважень та у спосіб, які передбачені вимогами чинного законодавства, з урахуванням всіх обставин справи.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є не обґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лиска І.Г.