Справа № 240/9697/19
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/9697/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Попова Оксана Гнатівна

Суддя-доповідач - Кузьменко Л.В.

19 грудня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьменко Л.В.

суддів: Совгири Д. І. Франовської К.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року (рішення ухвалено 20.09.2019 року суддею Поповою О.Г в м.Житомирі, в повному обсязі рішення складено 20.09.2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання незаконним та скасування висновку, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати висновок комісії Міністерства оборони України (пункт 77 протоколу №32 від 15 березня 2019 року) про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності 28 квітня 2017 року внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку;

- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення ОСОБА_1 як інваліду ІІ групи одноразової грошової допомоги та виплатити в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму на момент виплати, у відповідності до частини другої статті 16 Закону України №2011-ХІІ;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі п`ятдесят тисяч гривень.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що у зв`язку із встановленням з 28 квітня 2017 року ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, однак Міністерство оборони України протиправно відмовляє у призначенні та виплаті вказаної допомоги із посиланням на норми законодавства, які, на думку позивача, не поширюються на спірні правовідносини.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року узадоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (Повітрофлотський пр-т, 6, м. Київ, 03168. РНОКПП/) про визнання незаконним та скасування висновку, зобов`язання вчинити дії - відмовлено в повному обсязі.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.

В письмових поясненнях на апеляційну скаргу відповідач просив врахувати правову позиці. Верховного суду, висловлену в судових рішеннях у справах такої категорії.

Заслухавши, суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з огляду на таке.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з 25 травня 1988 року по 14 лютого 1989 року проходив військову службу на території Республіки Афганістан та приймав участь в бойових діях, що підтверджується відповідним записом у військовому квитку серії НК №5516190 (а.с. 22-26).

У відповідності до витягу із протоколу засідання Центральної військової-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 20 липня 2012 року №1439, поранення (контузія) та захворювання, ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії (а.с. 29).

26 вересня 2012 року Житомирською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією №2 позивачу вперше встановлено ІІІ групу інвалідності, з 05 вересня 2012 року по 01 жовтня 2017 року, яка настала внаслідок поранення (контузія) та захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, що підтверджується копією довідки МСЕК №2серії 10 ААБ №239856 (а.с. 30).

Одноразову грошову допомогу чи інші компенсаційні виплати (державного особистого страхування) відповідно до законодавства у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, позивач не отримував, що не заперечується сторонами.

28 квітня 2017 року Житомирською обласною медико-соціальною експертною комісією позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, з 28 квітня 2017 року довічно, яка настала внаслідок поранення (контузія) та захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, що підтверджується копією довідки МСЕК серії 12ААА №782412 (а.с. 31).

У зв`язку із наведеним, позивач звернувся із заявою до Міністерства оборони України про виплату одноразової грошової допомоги згідно зі статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" як інваліду другої групи.

За результатами розгляду, пунктом 77 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15 березня 2019 року №32, позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки інвалідність встановлено понад 3-місячний термін після звільнення з військової служби у зв`язку із чим останній не має права на одержання одноразової грошової допомоги, відповідно до статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499 та Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975.

Також зазначено, що заявником не надано документ, що свідчить про причини та обставини поранення, який передбачено пунктом 11 Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, а висновок спеціаліста з питань судово-медичної експертизи від 14 липня 2012 року №747/ж, який складено зі слів заявника, та висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 20 липня 2012 року №1439, які подані разом з іншими документами, не є документами, що свідчать про обставини поранення (а.с. 32-33).

Вважаючи таку відмову необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ІІ група інвалідності встановлена позивачу 28 квітня 2018 року, в період, коли законодавством не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції і зазначає таке.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи.

Другу групу інвалідності позивачу встановлено з 28 квітня 2017 року.

Пунктом 3 Порядку №975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

До моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06 грудня 2016 року (далі - Закон №1774-VIII) право на одноразову грошову допомогу мали всі військовослужбовці, незалежно від виду проходження військової служби.

Проте з 01 січня 2017 року, після набрання чинності Закону №1774-VIII для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції статті 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.

Таким чином, статтею 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яка діяла на час настання інвалідності позивача, не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20 листопада 2018 року у справі №750/5074/17, від 12 лютого 2019 року у справі №816/1458/18, від 20 травня 2019 року в справі №240/5947/18.

Таким чином, ІІ група інвалідності встановлена ОСОБА_1 з 28 квітня 2017 року, в період, коли законодавством не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби, відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування пункту 77 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15 березня 2019 року №32 про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги позивачу.

Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства не втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 26 червня 2018 року у справі №750/5074/17, від 14 серпня 2018 року у справі №807/15426/18, від 26 жовтня 2018 року у справі №820/2504/18, від 12 лютого 2019 року у справі № 816/1458/18.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№23759/03 та №37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини «Кечко проти України» (заява № 63134/00) суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчувати виплати з державного бюджету, вносячи відповідні зміни в законодавство.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 19 грудня 2019 року.

Головуючий Кузьменко Л.В.

Судді Совгира Д. І. Франовська К.С.