Справа № 815/51/16
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2019-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 грудня 2019 року

Київ

справа №815/51/16

адміністративне провадження №К/9901/13815/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Чиркіна С.М.,

суддів: Желєзного І.В., Саприкіної І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2016 (головуючий суддя: Домусчі С.Д., судді: Коваль М.П., Кравець О.О.) у справі №815/51/16 за позовом Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Папуч Юрія Віталійовича про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

04.01.2016 Державне підприємство «Ізмаїльський морський торговельний порт» (надалі - позивач) звернулося до суду з позовом до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області (надалі - відповідач-1), державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Папуч Ю.В. (надалі - відповідач-2), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог від 29.01.2016 просив суд:

визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №26372322 від 23.11.2015 за заявою ДП «Ізмаїльській морський торговельний порт», яка подана 19.11.2015;

зобов'язати Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області повторно розглянути заяву про проведення державної реєстрації, яка прийнята 19.11.2015 за реєстраційним номером 14373203.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2016 відмовлено у задоволені позовних вимог.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що державний реєстратор правомірно відмовив позивачу у державній реєстрації сервітуту, оскільки на момент укладення 29.12.2014 договору про встановлення сервітуту нерухомого майна між позивачем та ДП «Адміністрація морських портів України», останній не був власником майна. Судом встановлено, що належним власником було Міністерство інфраструктури України.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2016 постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2016 скасовано та ухвалено нову постанову про задоволення адміністративного позову:

визнано протиправним та скасовано рішення відповідача-2 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №26372322 від 23.11.2015;

зобов'язано відповідача-1 здійснити контроль щодо повторного розгляду заяви ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» від 19.11.2015 (реєстраційний номер 14373203) про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень;

стягнуто з відповідача-1 на користь позивача у відшкодування судових витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій - 2733,80 грн, за рахунок бюджетних асигнувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у спірному рішенні державний реєстратор зазначив, що ним розглянуто заяву позивача про проведення державної реєстрації права користування (сервітуту) на земельну ділянку, що розташована по вул. Портова, 16, м. Ізмаїл, Одеська область, кадастровий номер земельної ділянки :01:031:0184 та документи, подані для її державної реєстрації. Водночас апеляційний суд дійшов до висновку, що заява позивача стосувалася державної реєстрації права користування (сервітуту) на споруду, проте 2-й відповідач прийняв рішення №26372322 від 23.11.2015 не по суті поданої підприємством заяви, у зв'язку з чим воно визнано протиправним.

При прийнятті рішення про зобов'язання відповідача-1 здійснити контроль щодо повторного розгляду заяви ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» від 19.11.2015 (реєстраційний номер 14373203) про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач-2 під час розгляду справи звільнився. Також у зв'язку із прийняттям Закону України від 26.11.2015 № 834-VIII «Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» була змінена система органів та суб'єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав. Зокрема, суб'єктами державної реєстрації прав зазначені виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації, акредитовані суб'єкти. Водночас апеляційний суд дійшов висновку про неможливість заміни відповідача при апеляційному перегляді справи.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, 28.08.2016 Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області подало касаційну скаргу, у якій просило суд касаційної інстанції скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції. Касаційна скарга обґрунтована тим, що Положенням про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, яке затверджене наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 № 1707/5, не передбачені повноваження з вирішення питань, що належать до предмету позову у даній справі. Утворені Міністерством юстиції України органи після 30.04.2016 не можуть надавати послуги у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, у зв'язку з чим відповідач-1 вважає себе неналежним відповідачем у справі.

Також скаржник зазначає, що зобов'язання його здійснити контроль щодо повторного розгляду заяви позивача є безпідставним, оскільки такий обов'язок у нього не виникав за законом. Водночас функції з контролю відносить до дискреційних повноважень, зобов'язання вчинити які у судовому порядку є порушенням принципу розподілу влади.

В касаційній скарзі відповідач-1 стверджує, що суд апеляційної інстанції фактично вийшов за межі позовних вимог, коли зобов'язав його здійснити контроль щодо повторного розгляду заяви позивача, у той час як позивач просив зобов'язати його провести державну реєстрацію права на нерухоме майно. За твердженням скаржника, не обґрунтувавши підстави для виходу за межі позовних вимог, суд не зазначив про те, хто має розглянути заяву позивача та за ким відповідач-1 має здійснити контроль.

Скаржник також просив суд здійснити перерозподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.08.2016 відкрито касаційне провадження у справі.

Учасники справи правом на подачу відзиву на касаційну скаргу не скористались.

15.12.2017 одночасно з початком роботи Верховного Суду набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції згаданого Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01.02.2018 цю справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

В порядку статті 31, пункту 15 Перехідних положень КАС України за результатами повторного автоматизованого розподілу від 10 червня 2019 року визначений новий склад суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18.12.2019 справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статті 345 КАС України.

Верховний Суд переглянув оскаржуване судове рішення у межах доводів касаційної скарги, з урахуванням вимог статті 341 КАС України з`ясував повноту фактичних обставин справи, встановлених судами, перевірив правильність застосування норм матеріального і процесуального права встановив таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.12.2014 між ДП «Адміністрація морських портів України» (сервітуар) з однієї сторони та ДП «Ізмаїльський морський торгівельний порт» (сервітуарій) укладено Договір про встановлення сервітуту нерухомого майна №56-П-ІЗФ-14 (надалі - договір сервітуту). Предметом договору є встановлення сервітуту нерухомого майна, а саме: обмежене платне строкове право користування сервітуарієм майном, яке є державною власністю та знаходиться в господарському віддані сервітуара, обліковується на окремому балансі Ізмаїльської філії ДП «Адміністрація морських портів України». Зміст сервітуту полягає у наданні сервітуаром сервітуарію права користування об'єктом сервітуту (надалі - майно), необхідним для здійснення сервітуарієм навантажувально-розвантажувальних робіт через причали з використанням причальної інфраструктури тощо. Також суд першої інстанції встановив, що виключний перелік майна визначений у додатках до договору та розповсюджується на причали №№4, 5, 6, 7, 8, 12, 13, 14, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26

19.11.2015 позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області із заявою про проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (щодо іншого речового права) про реєстрацію права користування (сервітуту) на споруду за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Портова, буд. 16, кадастровий номер земельної ділянки :01:031:0184.

Також суд першої інстанції зазначив, що 23.11.2015 державним реєстратором Папуч Ю.В. прийнято рішення про відмову в реєстрації прав та їх обтяжень №26372322, яким відмовлено у державній реєстрації іншого речового користування (сервітуту) на споруду, що розташована за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Портова, буд. 16, кадастровий номер земельної ділянки :01:031:0184 (далі - рішення №26372322).

Отже, рішення №26372322 є предметом спору у справі, оскільки незгода позивача із вказаним рішенням спричинила звернення до адміністративного суду.

Суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що договір про встановлення сервітуту нерухомого майна між ДП «Адміністрація морських портів України» та ДП «Ізмаїльський морський торгівельний порт» укладено 29.12.2014 із зазначенням дати набрання чинності з 01.12.2015.

Також із посиланням на інформацію, зазначену у Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, суд першої інстанції дійшов висновку, що 05.06.2015 здійснено державну реєстрацію іншого речового права (на об'єкт виробничої споруди - причал 5, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 06) на право господарського відання за правокористувачем - ДП «Адміністрація морських портів України». Водночас власником вказаного речового права є Міністерство інфраструктури України.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції встановив, що ДП «Адміністрація морських портів України» до 05.06.2015 не мало зареєстрованого права користування майном, що розташоване за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул.Портова, буд.16), а відтак договір укладений з неналежною стороною. З посиланням на статтю 4 Закону України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952-IV) суд першої інстанції зазначив, що право користування нерухомим майном (сервітут) є похідним і реєструється після державної реєстрації права власності на таке майно.

В свою чергу, скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що 19.11.2015 позивач звернувся до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на споруду (об'єкт виробничої споруди - причал 5, реєстраційний об'єкт нерухомого майна 06), яка знаходиться за адресою: Одеська області, м. Ізмаїл, вул. Портова, 16. До вказаної заяви, серед іншого, підприємством надано договір сервітуту нерухомого майна №56-П-ІЗФ-14 від 29.12.2014 з ДП «Адміністрація морських портів України». Подану позивачем заяву зареєстровано за номером 14373203.

Проте відповідач-2 прийняв рішення №26372322 від 23.11.2015 про відмову у державній реєстрації іншого речового права (сервітут) на земельну ділянку, тоді як в матеріалах справи відсутні відомості про подання 19.11.2015 позивачем заяви щодо державної реєстрації права користування земельною ділянкою.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач прийняв рішення №26372322 від 23.11.2015 не по суті поданої заяви, у зв'язку з чим таке рішення не може вважатися законним.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд виходить з такого.

Закон № 1952-IV визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із абзацом 3 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV нерухоме майно - це земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення;

Отже, законодавець розмежував об'єкти реєстрації земельні ділянки та розташовані на них об'єкти.

Статтею 15 Закону № 1952-IV визначений порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, який зокрема передбачає (…) прийняття та перевірку документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній.

Стаття 24 Закону № 1952-IV передбачає вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, у тому числі (…) згідно із пунктом 5-2 статті 24 Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, у тому числі якщо (…)заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності.

На виконання статті 15 Закону № 1952-IV Постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2010 затверджений Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок 868).

В якості підстав для відмови в державній реєстрації відповідач -2 зазначає вимоги абзацу 5 пункту 4 та пункт 43 Порядку № 868.

Згідно із абзацом 5 пункту 4 Порядку № 868 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, що є похідними від права власності, проводиться після державної реєстрації права власності на таке майно відповідно до вимог цього Порядку, крім випадків, коли державна реєстрація речового права, що є похідним від права власності, проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності, а також коли державна реєстрація права власності проведена до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення.

Отже, пункт 4 Порядку № 868 не передбачає підстав для відмови в державній реєстрації, у зв'язку із чим суд не ототожнює її за змістом та за правовими наслідками із статтею 24 Закону № 1952-IV.

Водночас пункт 43 Порядку № 868 передбачає порядок державної реєстрації речових прав на земельну ділянку в разі, коли в документах, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку, відсутні відомості про її кадастровий номер, проте предметом заяви про державну реєстрацію була споруда, на яку вимоги даного пункту не розповсюджуються.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач-2 прийняв спірне рішення відносно іншого об'єкту нерухомості ніж був зазначений в заяві про реєстрацію, без дослідження передбачених законом підстав для відмови в реєстрації, у зв'язку з чим таке рішення не може вважатися законним та підлягає скасуванню.

Щодо зобов'язання Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області повторно розглянути заяву, що прийнята 19.11.2015 за реєстраційним номером 14373203, Верховний Суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що з 01.01.2016 року з прийняттям Закону України від 26.11.2015 № 834-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" змінена система органів та суб'єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав. Зокрема суб'єктами державної реєстрації прав зазначені виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані себ'єкти.

Відповідно до статті 8 Закону № 1952-IV (у редакції, яка діяла на час ухвалення постанови судом апеляційної інстанції) територіальні органи Міністерства юстиції України в межах території, на якій вони здійснюють свою діяльність:

1) здійснюють контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав;

2) розглядають скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб'єктів державної реєстрації прав та приймають обов'язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом;

3) складають протоколи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення;

4) організовують роботу з підготовки та підвищення кваліфікації державних реєстраторів;

5) забезпечують доступ державних реєстраторів до Державного реєстру прав та приймають рішення про блокування такого доступу у випадках, передбачених цим Законом;

6) здійснюють інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За такого правового регулювання, Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, що стаття 8 Закону № 1952-IV не передбачає повноважень відповідача-1 здійснювати державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Отже, враховуючи зміст вищенаведених норм та враховуючи, що на час розгляду справи та ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення, відповідач-1 втратив повноваження здійснювати державну реєстрацію речових прав, в задоволенні позовних вимог про зобов'язання Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області повторно розглянути заяву, що прийнята 19.11.2015 за реєстраційним номером 14373203, слід відмовити.

При оцінці постанови суду апеляційної інстанції в частині зобов'язання відповідача-1 здійснити контроль щодо повторного розгляду заяви позивача, Верховний Суд встановив, що у такий спосіб суд фактично вийшов за межі позовних вимог.

За приписами частини 2 статті 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини в контексті невірно встановленого об'єкту реєстрації та наведене правове регулювання свідчать про те, що відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень фактично відбулась з підстав, передбачених пунктом 5-2 статті 24 Закону № 1952-IV.

Згідно із частиною 3 статті 24 Закону № 1952-IV відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у пункті 5-2 частини першої цієї статті, не позбавляє заявника права повторно звернутися із заявою.

Відповідно до статті Закону № 1952-IV державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу освіту та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством юстиції України.

У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт. Умови оплати праці державного реєстратора визначаються Кабінетом Міністрів України згідно із законодавством.

Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси.

Водночас Закон № 1952-IV не передбачає вчинення дій одним державним реєстратором за іншого у разі визнання відмови у вчинені дій останнім протиправною.

У постанові по справі суд апеляційної інстанції не навів мотивування необхідності вийти за межі позовних вимог, обрання саме такого способу поновлення прав позивача. Посилаючись на зміни у законодавстві, суд не прийняв до уваги, що права позивача можуть бути захищені в інший визначений законом спосіб. Водночас суд апеляційної інстанції не зазначив конкретних дій, які повинні бути вчинені відповідачем -1 з контролю. Зазначення про зобов'язання його "здійснити контроль" є занадто загальним, у зв'язку з чим не відповідає критеріям ефективності на практиці.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, у якій би формі вони не забезпечувалися у національному правовому полі. Суд також підкреслив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Отже обраний апеляційним судом спосіб захисту не можна вважати ефективним, а тому його застосування не відповідає положенням статті 11 КАС України (в редакції, що була чинною на час прийняття постанови судом апеляційної інстанції), статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зважаючи на це судове рішення у цій частині підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції неправильно застосував вказані вище норми матеріального права до спірних правовідносин, у зв'язку із чим його висновки про задоволення позовних вимог є помилковими в цій частині.

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що даний спір суди правильно розглядали в порядку адміністративного судочинства, оскільки у даних правовідносинах не вбачається ознак спору про цивільне право. Судами не встановлена наявність у інших осіб майнового інтересу щодо об'єкта, право на яке просив зареєструвати позивач. Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду (частина перша статті 37 Закону № 1952-IV).

У справі, яка переглядається, правовідносини виникли між позивачем та державним реєстратором з приводу правильного визначення об'єкту реєстрації та застосування норм законодавства до спірних правовідносин при проведені реєстраційних дій суб'єктом владних повноважень. Спір між сторонами щодо права власності не є предметом розгляду в цій справі, оскільки питання власності закріплено у відповідних документах, які визначають право власності на об'єкт реєстрації та сторонами не оспорюються .

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб'єктами стосовно їх прав та обов'язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єкта (суб'єктів), а останній (останні) відповідно зобов'язаний (зобов'язані) виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

Такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.11.2018 у справі №490/5986/17-ц (провадження № 14-331цс18).

Відповідно до пунктів 7, 9 частини 1 статті 3 КАС України (у редакції, що була чинною на час ухвалення судових рішень) суб'єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; відповідач - суб'єкт владних повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Як встановлено судом апеляційної інстанції Папуч Ю.В. на момент розгляду справи звільнився з посади державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Враховуючи це, він втратив статус суб'єкта владних повноважень та можливість виступати відповідачем в адміністративному суді.

За приписами статті 55 КАС України (у редакції, що була чинною на час ухвалення судових рішень) у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

Суд апеляційної інстанції не застосував правила, передбаченого цією статтею, не змінив склад відповідачів. Однак це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи у частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №26372322 від 23.11.2015, адже 2-й Відповідач працював в управлінні державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, яке має статус відповідача у даній справі.

У зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги судом апеляційної інстанції судові витрати по справі в сумі 2733,80 грн стягнуті за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1. Судом зазначено, що матеріалами справи документально підтверджено понесені позивачем судові витрати в сумі 5467,60 грн.

Відповідно до частин 1, 3 статті 94 КАС України (в редакції, що була чинною на час прийняття постанови судом апеляційної інстанції), якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Даний спір є немайновим, задоволенню підлягає одна з двох позовних вимог, тому визначення частини задоволених позовних вимог у інший спосіб, ніж здійснено судом апеляційної інстанції (Ѕ), неможливо. Судові витрати за приписами статті 94 КАС України підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1 незалежно від того, хто був чи мав бути відповідачем за задоволеною позовною вимогою відповідач-1 чи його посадова (службова) особа. Відтак незважаючи на помилкове вирішення спору у частині позовних вимог про зобов'язання вчинити певні дії, судові витрати судом розподілені правильно.

Відповідно до статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи вказані вище висновки щодо неправильного застосування положень вимог Закону № 1952-IV та норм процесуального права, що призвели до ухвалення незаконного рішення, Верховний Суд вбачає підстави для часткового скасування постанови суду апеляційної інстанції та доповненя резолютивної частини.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 356, КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2016 у справі №815/51/16 скасувати в частині зобов'язання Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області здійснити контроль щодо повторного розгляду заяви державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» від 19 листопада 2015 року (реєстраційний номер 14373203) про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Доповнити резолютивну частину постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2016 у справі №815/51/16 абзацом п'ятим наступного змісту: «Відмовити в задоволені позовних вимог щодо зобов'язання Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області повторно розглянути заяву про проведення державної реєстрації, яка прийнята 19.11.2015 за реєстраційним номером 14373203».

В іншій частині постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2016 у справі №815/51/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін

І.В. Желєзний

І.В. Саприкіна