Справа № 560/3465/19
Суддя: Тарновецький І.І.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/3465/19
РІШЕННЯ
іменем України
19 грудня 2019 рокум. Хмельницький
Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Тарновецького І.І. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління СБУ у Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до Управління СБУ у Хмельницькій області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Управління СБ України у Хмельницькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016 - 2018 р.р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 21.02.2019;

- зобов`язати Управління СБ України у Хмельницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016-2018 р.р. (за 42 календарні дні), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 21.02.2019.

Позивач зазначив, що проходив військову службу в органах СБ України з 14.07.1998 по 21.02.2019. З військової служби в СБ України був звільнений наказом Служби безпеки України №137-ос від 08.02.2019 за підпунктом а пункту 61 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, підпунктом «б» (за станом здоров`я - непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний до військової служби у воєнний час) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Служби безпеки України. З 21.02.2019 наказом начальника УСБУ у Хмельницькій області № 27-ос "По особовому складу" від 21.02.2019 позивача виключено зі списків особового складу Управління СБ України у Хмельницькій області. В період з 01.02.2016 по 03.05.2016, відповідно до наказів першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 38 від 07.02.2016 і № 124 від 03.05.2016, ОСОБА_1 безпосередньо виконував службові (бойові) завдання по захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України під час проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. У 2016 році, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII, позивачу надано статус учасника бойових дій та 04.08.2016 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою від 24.10.2019 № 498. Позивач зазначає, що у період проходження військової служби в Управлінні СБ України у Хмельницькій області набув право на отримання щорічної додаткової відпустки у 2016, 2017 і 2018 роках як учасник бойових дій із збереженням заробітної плати. Наказом начальника УСБУ у Хмельницькій області від 21 лютого 2019 року № 27-ос "По особовому складу", яким позивача виключено зі списків особового складу Управління, не передбачено виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток як учаснику бойових дій за період 2016 - 2018 р.р. За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 16.10.2019 щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій УСБУ у Хмельницькій області позивача проінформовано листом № 72/11/202/5865 від 23.10.2019, про право учасників бойових дій на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів, відповідно до ст. 162 Закону України «Про відпустки». При цьому вказано на те, що надання такого виду відпустки в особливий період не передбачено. Також, УСБУ у Хмельницькій області вказано, що додаткова відпустка учаснику бойових дій не належить до категорії щорічних, вона надається в календарному році та, у разі не використання, її не можна переносити на наступний календарний рік і законодавством не передбачено також і можливості заміни такої відпустки грошовою компенсацією. Позивач не погодившись із такими діями відповідача звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 04.11.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву представник відповідача вказав, що згідно частини 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення. Статтею 16-2 закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 передбачено, що учасникам бойових дій, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Згідно пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік». Пунктом 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям - жінкам, які мають дітей. Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати лише за певних умов. Крім того, в статті 24 Закону України «Про відпустки» зазначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Означеною нормою не передбачено виплату грошової компенсації у разі невикористання додаткової відпустки учасниками бойових дій. Згідно наказу Служби безпеки України від 08.02.2019 №137-ос позивач ОСОБА_1 звільнений з військової служби в СБ України, а наказом начальника УСБУ у Хмельницькій області № 27-ос від 21.102.2019 його виключено зі списків особового Управління з 21.02.2019. 04.08.2016, в період проходження служби, позивач дійсно отримав статус учасника бойових дій у відповідності до вимог Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Згідно з Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом СБУ №772 від 14.10.2008 року, п. 6.1. надання військовослужбовцям СБ України відпусток провадиться відповідно до розділу IV «Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України» та чинного законодавства України на підставі поданих ними у встановленому порядку рапортів, погоджених з безпосередніми начальниками. Протягом 2015-2018 років від позивача рапорти про надання йому додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів або рапорти на виплату грошової компенсації за ненадання такої відпустки не надходили. При цьому, позивач не зазначав про необхідність виплати йому такої грошової компенсації перед своїм звільненням з військової служби. Представник відповідача стверджує, що Управління СБУ у Хмельницькій області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

25.11.2019 позивач надіслав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідач не надав вагомих доказів правомірності своєї бездіяльності, доводи відповідача у відзиві на адміністративний позов до Управління СБ України у Хмельницькій області є необґрунтованими, однобічними, непереконливими і не спростовують аргументи, наведені в адміністративному позові.

Розглянувши позовну заяву, відзив на позов та відповідь на відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу в органах СБ України з 14.07.1998 по 21.02.2019.

Згідно наказу Служби безпеки України №137-ос від 08.02.2019 позивача звільнено з військової служби в СБ України за підпунктом а пункту 61 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, підпунктом «б» (за станом здоров`я - непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний до військової служби у воєнний час) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Служби безпеки України.

Наказом начальника УСБУ у Хмельницькій області № 27-ос "По особовому складу" від 21.02.2019 позивача з 21.02.2019 виключено зі списків особового складу Управління СБ України у Хмельницькій області.

В період з 01.02.2016 по 03.05.2016, відповідно до наказів першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 38 від 07.02.2016 і № 124 від 03.05.2016, ОСОБА_1 безпосередньо виконував службові (бойові) завдання по захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України під час проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

У 2016 році, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII, позивачу надано статус учасника бойових дій та 04.08.2016 видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою від 24.10.2019 № 498.

16.10.2019 ОСОБА_1 звернувся до УСБУ у Хмельницькій області із заявою щодо нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, за період 2016-2018 р.р. (за 42 календарні дні), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 21.02.2019.

Листом № 72/11/202/5865 від 23.10.2019 УСБУ у Хмельницькій області повідомило позивача про те, що відповідно до статі 16-2 Закону України Про відпустки учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів. Під час дії особливого періоду військовослужбовцям надаються: щорічні основні відпустки; відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення до 10 календарних днів); відпустка за етапом здоров`я (на підставі військово-лікарської комісії); відпустка військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами і до досягнення дитини трирічного віку. Надання інших відпусток в особливий період законодавством не передбачено. Із матеріалів особової справи ОСОБА_1 встановлено, що з моменту набуття статусу учасника бойових дій він жодного разу не звертався з клопотанням про надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Додаткова відпустка учаснику бонових дій не належить до категорії щорічних, вона надається в календарному році та, у разі не використання, її не можна переносити на наступний календарний рік. Законодавством не передбачено також і можливості заміни такої відпустки грошовою компенсацією. Таким чином, та з урахування листа фінансово - економічного управління Служби безпеки України від 19.06.2019 №21/3/1-2313, при підготовці наказу про виключення зі списків особового складу регіонального органу, позивачу не передбачалась виплата компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій.

Позивач вважаючи, що його права порушені звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 620/4218/18, а відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2018 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо того, що позивачу за період з 2015 по 2018 роки не виплачувалась грошова компенсація за не використані дні додаткової відпустки то це свідчить не про протиправні дії, а про протиправну бездіяльність, оскільки будь-які дії стосовно вказаних виплат, відповідачем не вчинялися.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України "Про судовий збір" судові витрати з відповідача не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2,5,6,7,9,242-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління СБ України у Хмельницькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016 - 2018 р.р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 21.02.2019.

Зобов`язати Управління СБ України у Хмельницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 21.02.2019.

Судові витрати в порядку статті 139 КАС України розподілу між сторонами не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 )
Відповідач:Управління СБУ у Хмельницькій області (вул. Героїв Майдану, 19, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29000 , код ЄДРПОУ - 20001734)

Головуючий суддя /підпис/ І.І. Тарновецький
"Згідно з оригіналом" Суддя І.І. Тарновецький