Справа № 509/553/14-а
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 грудня 2019 року

Київ

справа №509/553/14-а

касаційне провадження №К/9901/14224/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С.М.,

суддів: Рибачука А.І., Саприкіної І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016 (головуючий суддя: Семенюк Г.В., судді: Потапчук В.О., Жук С.І.) у справі №509/553/14-а за позовом ОСОБА_2 до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання нечинним рішення,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2014 року ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 або позивачка) звернувся до суду з позовом до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 ), в якому просила визнати незаконним і нечинним рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області №318-ІV від 23.03.2004 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо передачі громадянам у власність» в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки по АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 25.04.2003 придбала на підставі договору купівлі-продажу земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 12.06.2003 Таїровська селищна рада Овідіопольського району видала їй державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Позивач в серпні 2006 року звернулася до виконкому Таїровської селищної ради з заявою про надання їй дозволу на будівництво жилого будинку на цій земельній ділянці, проте у наданні такого їй було відмовлено з посиланням на те, що рішенням Таїровської селищної ради від 16.09.2004 №446 частина належної їй земельної ділянки площею 0,0967 га була передана безоплатно для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у власність ОСОБА_1 , на підставі якого остання зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку. Посилаючись на порушення відповідачами її законних прав та інтересів, як законного власника земельної ділянки, ОСОБА_2 звернулася із цим позовом до суду.

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.12.2015 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що селищна рада діяла у межах та спосіб визначених законом повноважень. При цьому суд першої інстанції констатував, що спір фактично виник між позивачем та ОСОБА_1 , і позивачка не позбавлена права на судовий захист в іншому судовому порядку.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016 скасовано постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.12.2015 та ухвалено нове рішення про задоволення позову: визнано незаконним і нечинним рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області №318-ІV від 23.03.2004 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо передачі громадянам у власність» в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у відповідача були відсутні правові підстави для надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо передачі спірної земельної ділянки у власність, оскільки на момент прийняття цього рішення така перебувала на праві власності у позивачки. Доказів припинення у встановленому законом порядку права власності позивачки на цю земельну ділянку суду не надано. Судом апеляційної інстанції також вирішено питання щодо строків звернення до суду та визнано пропуск таких з поважних на те причин.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, у якій просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржуване судове рішення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції неповно з`ясовані обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. Скаржник зазначила, що у листопаді 2004 року в установленому законом порядку набула право власності на земельну ділянку площею 0,0967 га, кадастровий номер :02:005:0485, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У той же час, набуття позивачкою права власності на земельну ділянку є сумнівним, оскільки в архіві селищної ради відсутні будь-які правовстановлюючі документи на цю земельну ділянку, видані на ім`я попереднього її власника. Також скаржник вказує на необґрунтованість поновлення судом апеляційної інстанції строків звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.03.2016 відкрито касаційне провадження у справі.

15.12.2017 розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03.10.2017 №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким КАС України викладено в новій редакції.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції згаданого Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року цю справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

В порядку статті 31 КАС України, пункту 15 Перехідних положень КАС України за результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.02.2018 був визначений склад колегії суддів: головуючий суддя: Анцупова Т.О., судді: Стародуб О.П., Кравчук В.М.

У зв`язку із обранням судді Анцупової Т.О. до Великої Палати Верховного Суду, за результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2019 визначений новий склад суду: головуючий суддя: Чиркін С.М., судді: СаприкінаІ.В., Рибачук А.І.

За таких обставин у зв`язку із початком роботи Верховного Суду, у процесуальний спосіб фактично вирішена заява ОСОБА_1 про відвід суддів Вищого адміністративного суду України у складі: головуючого судді: Разваляєвої Т.С., суддів: Черпіцької Л.Т., Маслія В.І., оскільки змінився склад суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09.12.2019 справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статті 345 КАС України.

На адресу суду касаційної інстанції від позивачки надійшли письмові заперечення на касаційну скаргу, у яких остання з посиланням на законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції просить суд залишити оскаржуване судове рішення без змін, а скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву не скористалися.

Верховний Суд переглянув оскаржуване судове рішення у межах доводів касаційної скарги, з урахуванням вимог статті 341 КАС України з`ясував повноту фактичних обставин справи, встановлених судом, перевірив правильність застосування норм матеріального і процесуального права та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25.04.2003 на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу земельної ділянки зареєстрований Таїровською селищною радою, та 12.06.2003 позивачці виданий державний акт на право приватної власності на землю.

Разом з цим, відповідачем на сесії ради було прийнято рішення №318-ХХІV від 23.03.2004 «Про надання згоди на розроблення проекту відведення громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибних ділянок) в ж/масиві «Червоний хутір» с. Мізікевича», згідно з яким ОСОБА_1 було надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо передачі частини належної позивачці земельної ділянки площею 0,0967 га у власність.

В подальшому, на підставі рішення 13 сесії ІV скликання Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 16.09.2004 № 446 ця земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_1 з відповідним оформленням права власності на неї.

Вважаючи рішення відповідача №318-ХХІV від 23.03.2004 протиправним, позивачка звернулася з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …". Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись ця справа, Верховний Суд виходить з такого.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття судових рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пункт 1 частини першої статті 3 КАС України справою адміністративної юрисдикції визнавав публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 чинного КАС України, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент прийняття оспорюваного у цій справі рішення ОСОБА_2 була титульним власником земельної ділянки площею 0,15 га на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2003, який недійсним не визнавався. У встановленому законом порядку належна ОСОБА_2 земельна ділянка в останньої, зокрема, для передачі у власність ОСОБА_1 , не вилучалася.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), яка кореспондується зі статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України (у чинній редакції) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не можна вважати публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, хоч у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Отже за такого правового регулювання та встановлених обставин наведене, суди першої та апеляційної інстанції дійшли помилкового висновку, що даний спір може бути розглянутий за правилами КАС.

Водночас, з урахуванням особливостей справи, Верховний Суд наголошує, що визнання нечинним рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області №318-ІV від 23.03.2004 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо передачі громадянам у власність» в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки по вул. Березовій, 15 в с.Мізікевича Овідіопольського району Одеської області , ж/м «Червоний хутір» в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами щодо права на земельну ділянку. Тож не виконується основне завдання судочинства.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 349 КАС України (у чинній редакції; тут та надалі) суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі.

Відповідно до пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною першою статті 354 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтею 238 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування судових рішень із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 238, 345, 349, 354, 355, 356, 359 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.12.2015 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016 у справі №509/553/14-а скасувати, а провадження у цій справі - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін

А. І. Рибачук

І. В. Саприкіна