Справа № 300/1956/19
Суддя: Біньковська Н.В.
Дата ухвалення: 2019-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" грудня 2019 р. справа № 300/1956/19
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Біньковської Н.В.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання до вчинення дій -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лютак Л.Л., звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, відповідно до змісту якого просить: визнати протиправною відмову у призначенні пенсії за віком згідно ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; зобов`язати призначити пенсію за віком з 25.02.2019 - дня звернення із заявою про призначення пенсії, з урахуванням періоду з 30.06.1999 по 27.01.2004 у ЗАТ "Фотосервіс".
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно, в порушення ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відмовлено у призначенні позивачу пенсії за віком, не зарахувавши до стажу роботи період роботи з 30.06.1999 по 27.01.2004 у ЗАТ «Фотосервіс». Позивач зазначає, що законодавець передбачає єдину підставу для вимоги у особи додаткових документів у випадку, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, а в інших випадках відповідач зобов`язаний зарахувати стаж на підставі записів трудової книжки. Стосовно несплати за цей період трудової діяльності збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування зазначає, що періоди роботи до 01.01.2004 на підставі ч.4 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" зараховуються в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, обов`язок щодо сплати страхових внесків лежить на роботодавцеві, а не на його працівнику. Звертає увагу на правові позиції Верховного Суду в постанові від 31.07.2018 у справі №348/9/17, в постанові від 09.09.2019 у справі №242/5448/16-а.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, в якому стосовно заявлених позовних вимог заперечив. Просить суд в задоволенні позову відмовити, оскільки вважає відсутнім у позивача права на отримання пенсії за віком. Відповідач у відзиві зазначає, що відповідно до листа управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську від 27.02.2019 за №1550/04 ЗАТ «Фотосервіс» перебуває на обліку в УПФУ в м.Івано-Франківську, нарахування та сплату збору на загальнобов`язкове державне пенсійне страхування здійснювало за період з 01.07.1996 по 30.04.1999, а з 01.05.1999 по 27.01.2004 - не здійснювало. З урахуванням вимог ст.14, п.3 ч.1 ст.16, ч.12 ст.20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначає, що застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, у тому числі у письмовій формі та вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі і в судовому порядку, з цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески незалежно від фінансового стану платника. Однак, підприємство не нараховувало заробітну плату працівникам, відповідно у довідці ОК-5 позивача немає даних про роботу на вказаному підприємстві, надана позивачем довідка про роботу в ЗАТ «Фотосервіс» не є належним доказом, оскільки в ній не зазначені первинні документи. Звертає увагу на правовий висновок у постанові Верховного Суду від 17.03.2015.
Представник позивач подала суду відповідь на відзив, в якому заперечила правову позицію відповідача. Зазначає, що нарахування, обчислення і сплата страхових внесків є обов`язком страхувальника, а не працівника, працівник не наділений компетенцією щодо контролю за роботодавцем в який спосіб він здійснює нарахування та сплату страхових внесків, а подана позивачем довідка містить посилання на первинні документи, а саме наказ №13-к від 30.06.1999 та наказ №02-к від 27.01.2004, жодних зауважень до довідки та її форми відповідачем при прийманні документів вказано не було, обов`язок надання такої довідки відсутній. Стосовно перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною стверджує, що позивач перебувала у такій відпустці з 21.07.1978 по 20.03.1998, а відповідач вказаний період визнає та не оспорює. Заперечує посилання відповідача на висновки Верховного Суду у зв`язку з відмінними встановленими обставинами у справі, що розглядалась.
Відповідач подав суду письмове заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого заперечує доводи позивача з підстав, викладених у відзиві на позов. Додатково зазначає, що 10.09.2019 позивач звернулась до відповідача із заявою щодо підтвердження стажу роботи показаннями свідків, однак, з урахуванням п.17, 18 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого ПКМ України від 12.08.1993 №637, вказує що оскільки підприємство на даний час не ліквідоване, тому підстав для підтвердження стажу показаннями свідків немає.
У зв`язку з перебуванням головуючим суддею у справі з 11.11.2019 по 15.11.2019 - у відрядженні, строки розгляду справи продовжено.
Заяв про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін суду не надходило. У відповідності до вимог ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши в сукупності подані докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, суд встановив наступне.
Згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 (а.с.13) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спірний період:
- 30.06.1999 прийнята на роботу фотографом по 5 розряду в ФОТО №38 м.Калуш ЗАТ «Фотосервіс» (наказ № 13-к від 30.06.1999 ) (запис №8);
- 27.01.2004 звільнена з роботи за власним бажанням ст.38 КЗпП України (наказ № 02-к від 27.01.2004) (запис №9).
25.02.2019 позивач, у віці 58 років 11 місяців 5 днів, звернулась до відповідача із заявою від 25.02.2019, відповідно до змісту якої просила призначити їй пенсію за віком (а.с.17).
Згідно розписки повідомлення позивачу визначено перелік документів, яких не достатньо для призначення пенсії, зокрема, довідка про стаж з 30.06.1999 по 27.01.2004 (а.с.18).
29.03.2019 відповідач повідомив позивачу, що за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком із-за відсутності необхідного страхового стажу 25 років (а.с.19). Позивачу роз`яснено, що відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державні пенсійне страхування», починаючи з 1 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 58 років 6 місяців мають особи за наявності страховою стажу, зокрема, в період з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 58 років 6 місяців - з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року необхідного страхового стажу на дату досягнення віку 58 років 6 місяців, пенсію за віком може бути призначено після набутого особою страхового стажу на дату досягнення віку 63 роки. Зазначено, що загальний страховий стаж роботи позивача за наявними документами складає 22 роки 6 місяців 14 днів, до страхового стажу не враховано період з 30.06.1999 р. по 27.01.2004 р. в ЗАТ Фотосервіс, так як згідно листа управління Пенсійного Фонду в м.Івано-Франківську щодо нарахування та сплати збору на загальнообовязкове державне пенсійне страхування не здійснювалось нарахування збору за даний період. Інших документів про підтвердження стажу роботи позивачем не надано. Додатково повідомлено, що позивач має право на укладення договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціальною страхування або при страховому стажі 15 років має право звернутись для призначення тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі (а.с.19).
Таким чином, відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком, не зарахувавши до стажу період роботи з 30.06.1999 по 27.01.2004 у ЗАТ "Фотосервіс", з підстав відсутності необхідного стажу роботи 25 років.
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулася із позовом до суду.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Держава, у відповідності до вимог частини 1 статті 46 Конституції України гарантує право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Згідно частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі також - Закон № 1058-IV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.
До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року.
Як встановлено судом, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком з підстав відсутності необхідного страхового стажу, оскільки не зараховано до стажу роботи період роботи з 30.06.1999 по 27.01.2004 у ЗАТ "Фотосервіс". Підставою відмови стало те, що за вказаний період не здійснювалось нарахування страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
З цього приводу суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За приписами статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (надалі також - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення в тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Судом встановлено, що в трудовій книжці позивача наявні записи про її прийняття на роботу, про її звільнення з вказаної роботи за власним бажанням. Записи в трудовій книжці виконані у точній відповідності до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Мінпраці України від 29.07.1993 №58.
Як підставу прийняття позивача на роботу у трудовій книжці у відповідній графі зазначено первинні документи, зокрема наказ про прийняття на роботу № 13-к від 30.06.1999 та наказ про звільнення з роботи №02-к від 27.01.2004.
Також судом встановлено, що позивачем відповідачу надавались інші довідки у підтвердження факту роботи позивача саме в цьому товаристві, зокрема, довідка ЗАТ «Фотосервіс» від 22.02.2019 про те, що позивач дійсно працювала в ЗАТ «Фотосервіс» з 30.06.1999 по 27.01.2004 (а.с.14).
Таким чином, спірний період роботи не викликає у суду будь-якого сумніву стосовно зайнятості позивача на посаді фотографа у ЗАТ «Фотосервіс» з 30.06.1999 по 27.01.2004.
Стосовно доводів відповідача про те, що за спірний період не здійснювалось нарахування страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, суд зазначає наступне.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Частиною 2 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно із статтею 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до статті 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.
За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Суд зазначає, що, фактично, внаслідок невиконання роботодавцем страхувальником обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному товаристві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості по страховим внесках не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи.
Відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для не зарахування позивачу спірного періоду з 30.06.1999 по 27.01.2004 в ЗАТ «Фотосервіс» .
Суд зазначає, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей. Тобто в розрізі цієї справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.09.2019 у справі №242/5448/16-а.
Враховуючи наведене, період роботи з 30.06.1999 по 27.01.2004 в ЗАТ «Фотосервіс» підлягає зарахуванню до страхового стажу роботи позивачу, а тому відмова відповідача з цих підстав є протиправною.
Як наслідок, за наявності необхідної кількості страхового стажу, визначеного Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд дійшов висновку про наявність підстав для призначення позивачу пенсії за віком, з 25.02.2019 дня звернення із заявою про призначення пенсії.
Доводи відповідача, вказані ним у відзиві на позов та письмовому запереченні не спростовують позовні вимоги, заявлені позивачем.
За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач квитанцією за №25.151.1/33040239 від 26.09.2019 підтвердив сплату судового збору в загальному розмірі 768,40 грн., а тому на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню судовий збір в цьому ж розмірі.
Щодо здійснення розподілу судових витрат у виді витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 139 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу (ч.3 ст.139 КАС України).
Відповідно до вимог статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За частиною 4 цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Таким чином, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд з`ясовує склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
На підтвердження факту понесених сум судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем подано:
- копію договору про надання правової допомоги від 17.07.2019 №17/07, за яким правничу допомогу позивачу надано адвокатом Лютак Л.Л.;
- додаткову угоду №1 від 08.11.2019 до Договору про надання правової допомоги №17/07 від 17.07.19;
- акт прийому передачі послуг №08/11 від 08.11.2019 на суму 7000 грн.;
- квитанцію №255695 від 08.11.2019 на суму 7000 грн.
Таким чином, позивач документально підтвердив понесені ним судові витрати на правову допомогу в розмірі 7000 грн. згідно договору про надання правової допомоги від 17.07.2019 №17/07.
При цьому, твердження представника відповідача на необґрунтованість судових витрат, їх непропорційність предмету спору та неспівмірність виконаній адвокатом роботі і наданих послуг є безпідставними, необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.
На користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 768,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Визнати протиправною відмову Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком згідно ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 30.06.1999 по 27.01.2004 у ЗАТ "Фотосервіс" та призначити їй пенсію за віком згідно ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за заявою від 25.02.2019.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області судові витрати на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн. (сім тисяч гривень).
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297, підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду апеляційної інстанції через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 )

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців 15, м. Івано-Франківськ, 76018).

Суддя /підпис/ Біньковська Н.В.