Справа № 1.380.2019.002392
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/12069/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів :

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.,

при секретарі судового засідання: Галаз Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року (суддя - Сподарик Н.І., ухвалене в м. Львові о 11:39, повний текст складено 30.09.2019р.) у справі № 1.380.2019.002392 за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18.04.2019 №147-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області незаконними в частині порушення, встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державної міграційної служби України; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Держаної міграційної служби України № 147-19 від 18.04.2019 відмовлено ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначає, що підставою для звернення до Державної міграційної служби України з відповідною заявою було те, що він став жертвою переслідування, у зв`язку зі своєю політичною та громадською діяльністю з боку органів влади Російської Федерації. На підтвердження обґрунтованості заяви позивачем подано до органу Державної міграційної служби матеріали щодо його громадської діяльності в країні походження. Позивач вважає, що рішення центрального органу міграційної служби про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є таким, що прийняте без повної оцінки основних елементів заяви про захист у його співвідношенні із інформацією про країну походження заявника та суперечить положенням статей 1 і 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», нормам Правил розгляду заяв та оформлення документів та не відповідає принципам обґрунтованості, добросовісності та пропорційності рішень органів державної влади. Державною міграційною службою України при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано вказаних ним доводів щодо наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в країні походження.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року позовні вимоги громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 18.04.2019 року № 147-19 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Держану міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, його оскаржив відповідач - Державна міграційна служба України, подавши до Восьмого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, зазначає, що відносно можливого переслідування ОСОБА_1 за його активну громадянську позицію, а саме участі в мітингах та пікетах то потрібно зазначити, що в місті Рубцовськ, де проживав позивач, та де безпосередньо здійснював громадську роботу спільно з представниками інших партій, оскільки сам не був членом жодної політичної партії, після виїзду ОСОБА_1 з країни громадського походження в місті Рубцовськ неодноразово проводились мітинги та пікети. В результаті повторного аналізу матеріалів справи №2014LV0027, з врахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.06.2018 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018р.у справі №857/775/18, встановлено, що в обставинах справи позивача відсутні підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вказує, що позивачем не було доведено, що після повернення до країни громадянської належності, він отримає серйозну шкоду. З огляду на викладене, вважає, що небажання повертатися до країни своєї громадянської належності зумовлене у ОСОБА_1 виключно його бажанням уникнути відповідальності за вчинення кримінального правопорушення.

В судовому засіданні представник відповідачів надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Позивач заперечив вимогам апеляційної скарги, просив відмовити в задоволенні такої та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідачів, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу в межах наведених доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Рубцовськ Алтайського краю Російської Федерації, є громадянином Російської Федерації, за національністю - росіянин, віросповіданням - старослов`янське язичництво, освіта - незакінчена вища, за сімейним станом - розлучений, перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою РФ ОСОБА_2 Рідна мова - російська, розуміє українську мову. Неповнолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (племінник, перебуває під опікою ОСОБА_1 ), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

22.03.2014 року позивач залишив територію Російської Федерації, прибувши на територію України літаком через аеропорт Бориспіль. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував легально, до міграційних органів України та інших країн не звертався.

01.08.2014 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду вказаної заяви, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішеннями ДМС України № 734-14 від 19.12.2014 громадянину РФ ОСОБА_1 відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону, відсутні.

В подальшому постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2015 у справі № 813/375/15, яка була залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.08.2015, визнано протиправними та скасовано рішення ДМС України № 734-14 від 19.12.2014 та зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина РФ ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак, на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2015 у справі № 813/375/15, а також за результатами розгляду заяв, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішенням ДМС України № 196-16 від 05.04.2016 громадянину РФ ОСОБА_1 було повторно відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону, відсутні.

В подальшому, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22.09.2016 р у справі №813/1531/16 позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2017 у справі №876/8145/16 було частково задоволено апеляційну скаргу позивача: визнано протиправним та скасовано рішення ДМС від 05.04.2016 р №196-16 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано ДМС повторно розглянути заяву позивачу з урахуванням висновків викладених у постанові суду.

На виконання вимог постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2017 у справі №876/8145/16, а також за результатами розгляду заяви, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішеннями ДМС України № 368-17 та № 369-17 від 26.09.2017 громадянину РФ ОСОБА_1 повторно відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону, відсутні.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14.06.2018 у справі №813/3758/17 адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 368-17 та № 369-17 від 26 вересня 2017 року про відмову у визнанні громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_6 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018 у справі № 857/775/18 апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 червня 2018 року - без змін.

Відтак, на виконання вимог постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018 у справі № 857/775/18, а також за результатами розгляду заяви, проведеної співбесіди та досліджених матеріалів, рішенням ДМС України № 147-19 від 18.04.2019 громадянину РФ ОСОБА_1 було повторно відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону, відсутні.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що обставини про наявність реальної загрози для ОСОБА_1 в країні громадянської належностіне були повно та всебічно досліджені, а тому рішення Держаної міграційної служби України №147-19 від 18.04.2019р. є передчасним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до положень п.п.1, 4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

Положення пункту 13 ч.1 ст.1 цього Закону визначають, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналіз положень статті 1 зазначеного Закону дозволяє дійти висновку, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Згідно із пунктом 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Частина 2 ст.13 цього ж Закону визначає, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є : знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, то за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме : расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Враховуючи наведене, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України № 649 від 07.09.2011, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу, а лиш усних тверджень, не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" закріплено принцип збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Відповідно до цього принципу, члени сім`ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз`єднання сім`ї в`їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист, крім осіб, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; які вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів; які винні у вчиненні дій, що суперечать цілям та принципам Організації Об`єднаних Націй, визначених у Статуті Організації Об`єднаних Націй.

Право на возз`єднання сім`ї, тобто на в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, передбачено також статтею 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Як вірно зазначено судом першої інстанції, до членів сім`ї біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно з п. 24 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", належать: чоловік (дружина), діти, віком до вісімнадцяти років за умови, що вони не перебувають у шлюбі і знаходяться на утриманні, повнолітні діти, які не перебувають у шлюбі, якщо вони через фізичний стан об`єктивно не здатні задовольняти свої потреби, непрацездатні батьки та інші особи, які перебувають під їх опікою чи піклуванням, як це визначається національним законодавством і звичаями відповідної країни.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", до членів сім`ї іноземця або особи без громадянства належать чоловік (дружина), неповнолітні діти, в тому числі неповнолітні діти чоловіка (дружини), непрацездатні батьки та інші особи, які вважаються членами сім`ї відповідно до права країни походження.

Як вірно встановлено судом першої інстанції громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , 03.01.2019 під час співбесіди, підтвердив обставини, викладені ним у заяві, зазначивши додатково також те, що у разі повернення на територію РФ йому загрожує арешт, адже у країні громадянської належності він вів активну громадську та політичну діяльність.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, під час співбесіди від 03.01.2019 року, яка була проведена на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018 у справі № 857/775/18, міграційною службою повторно залишено поза увагою питання щодо можливого його переслідування в країні громадянської належності.

Так, у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено, що відповідачами на виконання вимог постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018 повторно та більш детально досліджено інформацію, надану заявником стосовно підстав надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та не встановлено умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Зокрема, було досліджено питання щодо можливого переслідування позивача в країні громадянської належності, здійснено опис про ситуацію у країні походження заявника.

Крім цього, відповідач прийшов до висновку, що виїзд ОСОБА_1 з країни походження є нічим іншим, як спробою ухилитися від відповідальності та виконання вироку суду, а не вимушеною мірою внаслідок політичного переслідування.

Як вірно встановлено судом першої інстанції із таким висновком відповідача не можна погодитись з огляду на те, що матеріали справи підтверджують те, що ОСОБА_1 неодноразово через свою громадську та політичну позицію піддавався фізичному насиллю (побиттю) та адміністративним затриманням, а також отримував у свою адресу погрози в мережі Інтернет.

В матеріалах справи наявні також копії публікацій з Інтернет-видань щодо політичного переслідування осіб, які підтримують Україну та осіб, які закликають до боротьби із корупцією, ведуть активну громадську діяльність проти службових осіб в органах влади.

Посилання апелянта на те, що виїзд заявника з країни походження є нічим іншим, як спробою ухилитися від відповідальності та виконання вироку суду - є передчасними, оскільки відповідачем не здійснено жодного висновку щодо ситуації у країні походження позивача, дотримання такою країною міжнародних стандартів з кримінального правосуддя, конституційних прав громадян, а також щодо можливих утисків громадян через їх політичні погляди.

Наведені обставини можуть свідчити, що у разі повернення позивача на територію РФ, значною є ймовірність порушення прав, свобод та інтересів позивача, йому загрожуватиме небезпека за політичні переконання.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що наявні в матеріалах адміністративної справи відомості, свідчать про те, що відповідачем не надано належної оцінки доводам позивача про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань на політичному ґрунті в Російській Федерації.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано вимоги рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2018, які необхідно було встановити відповідачем при повторному розгляді заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.3 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Відповідно Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Тобто, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Однак ненадання міграційним органом повної та належної оцінки наведеним позивачем у заяві обставинам є свідченням нівелювання загальних правових принципів доказового права, згідно яких обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює відповідне твердження.

Разом з тим, необхідно враховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно із п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ) від 16 березня 2012 № 3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі - Постанова) інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Крім цього, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що обставини про наявність реальної загрози для ОСОБА_1 не були повно та всебічно досліджені, а тому рішення ДМС України № 147-19 від 18.04.2019 є передчасним та підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене, вимога позивача щодо зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача, та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому судом першої інстанції в цій частині вимог вірно відмовлено.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про підставність до задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасвання рішення Державної міграційної служби України від 18.04.2019 №147-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Держаної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

Крім цього судом першої інстанції вірно зазначено, що при повторному розгляді заяви громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слід також врахувати, те що син позивача ОСОБА_1 набув громадянства України 21.12.2017, що підтверджується довідкою Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області № 572.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта на спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року у справі № 1.380.2019.002392 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

На постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга
Повне судове рішення складено 21.12.2019р.