Справа № 640/7992/19
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7992/19 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія Ясинуватський машинобудівний завод" до Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгово-промислова компанія Ясинуватський машинобудівний завод" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у м. Києві від 22.04.2019 року №2, №2, №, №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, ГУДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "Торгово-промислова компанія Ясинуватський машинобудівний завод" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 25.12.2014 року по 30.09.2017 року, валютного за період з 25.12.2014 року по 30.09.2017 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 25.12.2014 року по 30.09.2017 року.

В ході перевірки було встановлено, що позивачем порушено, зокрема:

- п.44.1, п. 44.6 ст. 44, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України, п.5, п.7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 року за №860/4153, ст. 4 Зсохну України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", в результаті чого, встановлено заниження податку на прибуток на суму 23 718 404 грн.;

- п. 44.1, п. 44.6 ст. 44, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п. 201.8, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження суми податку на додану вартість, що підлягає нарахуванню та сплаті на суму 22 047 105 грн.;

- пп. 168.1.1 п.168.1 ст.168 з урахуванням пп. "е" пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, пп. 164.5 ст. 164, п. 171.2 "а" ст. 171 Податкового кодексу України, в результаті чого допущено порушення вимог податкового законодавства під час перевірки питань щодо правильності утримання та своєчасності перерахування податку на доходи фізичних осіб до бюджету в періоді, що перевірявся, на загальну суму 116 779, 32 грн.;

- пп. 168.1.1 п. 168.1 168, пп. 168.4.4 п. 168.4 ст. 168 Податкового кодексу України, в результаті чого допущено порушення вимог податкового законодавства під час перевірки питань щодо правильності утримання та своєчасності перерахування військового збору до бюджету в періоді, що перевірявся, на загальну суму 7 980 грн..

Результати перевірки оформлені Актом від 18.03.2019 року №191/26-15-14-02-01-14/39564741.

На підставі висновків Акту перевірки контролюючим органом було винесено податкові повідомлення-рішення від 22.04.2019 року:

- №2, яким збільшено позивачу грошове зобов`язання з податку на прибуток підприємств за основним платежем - 23 718 404, 00 грн., штрафні санкції - 5 929 601, 00 грн.;

- №2, яким збільшено позивачу грошове зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) за основним платежем - 19 577 987, 00 грн., штрафні санкції - 4 894 497, 00 грн.;

- №, яким збільшено позивачу грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем - 116 779, 32 грн., штрафні санкції - 83 358, 93 грн.;

- №, яким збільшено грошове зобов`язання з військового збору за основним платежем - 7 980, 00 грн., штрафні санкції - 5 696, 25 грн.

Позивач, не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідача, звернувся з даним позовом до суду.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

За змістом пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Положеннями п. 198.2 ст. 198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 201.1 статті 201 ПК України встановлено, що платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.

Положеннями п. 201.10 ст. 201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Колегія суддів зазначає, що вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 Податкового кодексу України. Так, згідно з пунктом 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно п. 44.2 статті 44 Податкового кодексу України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Згідно п. 135.1 статті 135 Податкового кодексу України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації (ч. 1 ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Відповідно до ч.1,2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Колегія суддів зазначає, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено, що за перевіряємий період відбулися господарські відносини між позивачем та його контрагентами, а саме: ТОВ "Мінералтех", ТОВ "Югтехноплюс", ТОВ "Лігаторг", ТОВ "Дискпротех", ТОВ "Компанія-Камєлот", ТОВ "Алардгруп", ТОВ "Начснаб", ТОВ "Райнер Груп", ТОВ "ППР Ампрокс", ТОВ "Альтер Бізнес Груп", ТОВ "Олімпіакос", ТОВ "Гесада Компані", ТОВ "Дан Компані", ТОВ "Смайл Систем", ТОВ "Фудсейл", ТОВ "Промстаценерго", ТОВ "Джаст Груп", ТОВ "Реденс".

Зокрема, між ТОВ "ТПК "ЯЗМ" та контрагентами ТОВ "Югтехноплюс", ТОВ "Райнер Груп" та ТОВ "Альтер Бізнес Груп" було укладено типові договори щодо купівлі-продажу товарів.

Згідно умов вказаних договорів продавець зобов`язувався передати у власність покупцю (ТОВ "ТПК "ЯЗМ") запасні частини, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар згідно видаткових накладних в строк і в розмірі, передбачених договором.

Також, між ТОВ "ТПК "ЯЗМ" та контрагентами ТОВ "Мінералтех", ТОВ "Лігаторг", ТОВ "Дискпротех", ТОВ "Алардгруп", ТОВ "Начснаб", ТОВ "Промстаценерго" та ТОВ "ППР Ампрокс" було укладено типові договори поставки.

За умовами вказаних договорів постачальник зобов`язувався у порядку та в строки, встановлені цими договорами, передати у власність покупця (ТОВ "ТПК "ЯЗМ") запасні частини та комплектуючі ГШО, асортимент, кількість, ціна та строки поставки вказуються у видаткових накладних та/або в рахунках на оплату, що є невід`ємною частиною даного договору, а Покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах визначених договором.

Постачання запасних частин та комплектуючих на користь ТОВ "ТПК "ЯЗМ" також здійснювалась контрагентами в особі: ТОВ "Компанія-Камєлот", ТОВ "Олімпіакос", ТОВ "Гесада Компані", ТОВ "Дан Компані", ТОВ "Смайл Систем", ТОВ "Фудсейл", ТОВ "Джаст Груп", ТОВ "Реденс".

На підтвердження фактичного виконання вказаних договорів позивачем надано до суду: договори, податкові накладні, видаткові накладні, платіжні документи, договори з покупцями, специфікації, рахунки-фактури, товарно-транспортні накладні.

Колегія суддів апеляційної інстанції, дослідивши всі матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявні у справі господарські договори і складені на їх виконання первинні бухгалтерські та податкові документи відповідають вимогам бухгалтерського і податкового законодавства та є належними і допустимими доказами по справі, дійсність і достовірність яких не була спростована відповідачем.

Дані докази повністю підтверджують фактичність здійснення господарських операцій позивача з його контрагентами та правомірність відображення ним цих операцій у податковому обліку за вказані звітні періоди, спростовують висновки перевірки про заниження податку на додану вартість та податку на прибуток.

Водночас, зазначені в акті перевірки та апеляційній скарзі висновки про відсутність реального виконання господарських зобов`язань, порушення позивачем вимог податкового законодавства є нормативно необґрунтованими і документально не підтвердженими.

Так, у Акті перевірки контролюючий орган зазначив про те, що в ході проведення перевірки ТОВ «ТПК «ЯМЗ» надано пояснення від 21.11.2017 року № 21-11 (вх. від 21.11.2017 № 57189/10), в якому зазначено, що документи та комп`ютерну техніку ТОВ «ТПК «ЯМЗ» вилучено під час обшуку на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2017 року по справі № 757/24048/17-к, в рамках здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР від 09.10.2016 року №0000119.

Перевірка документів вилучених на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2017 по справі № 757/24048/17-к проводилась у приміщенні Печерського УП ГУ НП в м. Києві.

В ході перевірки використано інформацію баз даних ДФС України, здійснено аналіз інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, Єдиному реєстрі податкових накладних (далі ЄРПН).

На підставі аналізу вказаної інформації контролюючий орган дійшов висновку про те, що у контрагентів відсутні трудові ресурси, основні засоби та виробничі потужності, відсутні у власності або оренді контрагентів об`єкти оподаткування, відсутні технічні та технологічні можливості, відсутні документи, які свідчать про якість та відповідність товару.

З наведеного вбачається та доказами у справі (додаток №4 до Акту перевірки) підтверджується факт того, що контролюючим органом належним чином не було перевірено та досліджено договори, первинну документацію, реєстри бухгалтерського обліку на підтвердження або спростування показників фінансового результату до оподаткування.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах наголошував, що платник податків (покупець товару) не має обов`язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням виконавцем послуг вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів, а надто тих, з якими у позивача відсутні взаємовідносини. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.

Водночас, контролюючим органом, не наведено обґрунтованих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені належними документами, а також не представлено доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Крім того, відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку на додану вартість або можливої фіктивності його постачальника, не надано судових рішень, вироків, не наведено доводів щодо здійснення позивачем операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право особи на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто, якщо контрагент порушив податкове законодавство, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому дані порушення не можуть бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції. зміст господарських зобов`язань що виникають з укладеного договору не суперечить вимогам національного законодавства, а складені на його виконання фінансово-господарські документи містять необхідні дані, що підтверджують об`єкт і базу оподаткування ПДВ, що не заперечується відповідачем.

Крім того, порушення, встановлені податковим органом в діяльності контрагентів платника податків, не можуть бути самостійною підставою для визнання недійсними господарських відносин з поставки товару (робіт та послуг) на адресу позивача, яку з боку позивача в повному обсязі підтверджено наданими первинними документами.

Натомість наявність у позивача належно оформлених первинних документів, відповідачем не спростовано, жодних свідчень того, що спірні угоди та/або їх виконання спричинило заниження чи приховування об`єктів оподаткування у відповідних господарських операціях з боку їх учасників, у справі не встановлено.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Отже, господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції», Суд звертав увагу на необхідність покладення обов`язку доказування на податковий орган, що цілком відповідає положенням статті 77 КАС України.

В даному випадку наведені інспекцією аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 74 КАС України. Чинним законодавством України на сторону господарських операцій - покупця товару (робіт, послуг), який є платником податків, не покладено обов`язку в подальшому за можливі будь-які неправомірні дії постачальників товару (послуг) зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на формування валових витрат та податкового кредиту.

Щодо доводів контролюючого органу про відсутність товарно-транспортних накладних, суд першої інстанції правильно зазначив, що відсутність таких документів не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку витрат і податкового кредиту платника податків. При цьому документи, обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна і подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання і продажу товарно-матеріальних цінностей.

Відсутність сертифікатів якості також не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. До того ж сертифікат якості на товар не належить до документів, на підставі яких формується бухгалтерський та податковий облік, і не містить відомостей про господарську операцію.

Також апелянт в апеляційній скарзі посилається на наявність відносно контрагентів позивача даних, що вони є учасником проваджень за фактом скоєння злочину, передбаченого статтями 205, 212 Кримінального кодексу України, а саме:

- ТОВ "Мінералтех" - кримінальні провадження №0002285 від 18.07.2017 року, №0000119 від 05.10.2016 року, № 0000078 від 20.04.2018 року, №0000104 від 20.09.2017 року;

- ТОВ "Югтехноплюс" - кримінальні провадження №0002285 від 18.07.2017 року та №0000119 від 05.10.2016 року.

- ТОВ "Лігаторг" - кримінальні провадження №0000119 від 05.10.2016 року, №0000104 від 20.09.2017 року, №0000457 від 21.02.2018 року;

- ТОВ "Дискпротех" - кримінальні провадження №0002285 від 18.07.2017 року, №0000119 від 05.10.2016 року, №0000104 від 20.09.2017 року;

- ТОВ "Алардгруп" - кримінальне провадження №0000023 від 27.02.2017 року;

- ТОВ "Начснаб" - кримінальне провадження №0002285 від 18.07.2017 року, №0000119 від 05.10.2016 року;

- ТОВ "Райнер Груп" - кримінальне провадження №0002780 від 30.08.2017 року;

-ТОВ "ППР Ампрокс" - кримінальне провадження №0000119 від 05.10.2016 року, №0000023 від 27.02.2017 року;

- ТОВ "Альтер Бізнес Груп" - кримінальне провадження №000180 від 18.08.2016 року ;

- ТОВ "Смайл Систем" - кримінальне провадження №0000014 від 31.03.2017 року;

- ТОВ "Промстаценерго"- кримінальне провадження №0002285 від 18.07.2017 року, №0000119 від 05.10.2016 року, №0000104 від 20.09.2017 року.

З приводу наведеного колегія суддів зазначає, що згідно ч. 6 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою, проте контролюючим органом, всупереч вимог ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, такого доказу як вирок надано не було.

Оцінка документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору статтею 74 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною другою якої визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Доказів наявності вироків суду відносно позивача чи його контрагентів за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України (фіктивне підприємництво), відповідачем не надано, а договори, укладені позивачем з даним товариствами не визнані нечинними.

Колегія суддів вказує на те, що факт порушення кримінальних справ не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами. Окрім того, суд також зауважує, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.11.2019 року у справі № 826/16304/17.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач формально підійшов до встановлення правомірності формування позивачем податкових зобов`язань, висновки контролюючого органу в спірних правовідносинах базуються на припущеннях, а акт перевірки не містить аналізу дотримання як позивачем, так і його контрагентом, податкової дисципліни у спірних правовідносинах, з урахуванням того, що приписами частини другої статті 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер юридичної відповідальності.

Враховуючи наведене колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 22.04.2019 року №2 та №2.

Стосовно правомірності податкових повідомлень-рішень від 22.04.2019 року № про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та № про збільшення грошового зобов`язання з військового збору, колегія суддів зазначає наступне.

В Акті перевірки зазначено, що при перевірці первинних документів встановлено неутримання позивачем податку на доходи фізичних осіб в загальній сумі 116 779, 32 грн. за придбання працівником ОСОБА_1 на АЗС ПП "ОККО-Бізнес Контракт" пального та ТОВ "Нафтотрейд Ресурс" пального згідно банківських виписок ПУМБ.

Контролюючий орган зазначив, що оскільки за перевіряємий період на балансі підприємства не перебувало транспортних засобів, а також нотаріально завірених договорів оренди транспортних засобів, то відшкодування витрат працівнику на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, паркування транспортного засобу є додатковим благом, яке відповідно підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб та військовим збором.

Проте, як пояснив позивач, між ТОВ "ТПК "ЯЗМ", ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені договори позички (безкоштовного користування) належного ОСОБА_2 автомобіля марки Volkswagen, тип вантажний-малотоннажний фургон - В, д.р.н. НОМЕР_1 , належного ОСОБА_4 автомобіля марки Volkswagen Passat, тип легковий універсал, д.р.н. НОМЕР_2 , які на підставі розпорядження директора ТОВ "ТПК "ЯЗМ" використовувались для виробничих потреб підприємства, відповідно до видів його діяльності, якими зокрема є: діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту, оптова торгівля іншими машинами й устаткуванням, неспеціалізована оптова торгівля. Бухоблік палива зазначався на субрахунку 203. Вартість палива списувалась на витратні рахунки залежно від мети використання автомобіля.

Позивач зазначив, що серед вилученої документації під час обшуку від 11.05.2017 року, який проводився на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2017 року по справі 3757/24048/17-к, зокрема, були первинні документи та договори, що підтверджують правомірність витрат підприємства, пов`язаних з господарською діяльністю на закупівлю пального: договір позички автомобіля, акт прийому-передачі ТЗ, наказ про норму списання пального для нього, подорожні листи, авансовані звіти, розрахунки та акти списання пального.

Відповідачем з приводу наведених позивачем пояснень зазначено лише про відсутність саме нотаріально завірених договорів оренди. Факт укладання позивачем договорів позички автомобілів контролюючим органом не спростовується.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договори позички, укладені між позивачем та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не потребують обов`язкового нотаріального посвідчення, оскільки у розумінні ч.2, 4 ст. 828 Цивільного кодексу України договір позички транспортного засобу укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню лише у разі, якщо транспортний засіб не відноситься до наземних самохідних транспортних засобів. В даному випадку автомобілі належать до наземних самохідних транспортних засобів, а відтак договір позички транспортного засобу, не потребує письмової форми та обов`язкового нотаріального посвідчення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у апеляційній скарзі взагалі відсутні будь-які обґрунтування з цього приводу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.04.2019 року № є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Оскільки податкове повідомлення-рішення від 22.04.2019 року № про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб було визнано судом неправомірним, то і податкове повідомлення-рішення від 22.04.2019 року №, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір", який відповідно до розділу XX Податкового кодексу України нараховується в залежності від суми отриманого доходу, також підлягає скасуванню.

До того ж, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що податкові повідомлення-рішення від 22.04.2019 року № № винесені та підписані не уповноваженою на те посадовою особою контролюючого органу, що свідчить про порушення процедури прийняття таких рішень суб`єкта владних повноважень, а отже, є додатковою підставою для скасування відповідних податкових повідомлень-рішень.

Враховуючи викладене у сукупності колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 18.12.2019 року.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В. Файдюк

Є.І.Мєзєнцев