Справа № 160/5520/19
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2019-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 серпня 2019 року Справа № 160/5520/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Тулянцевої І.В.
розглянувши у місті Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати грошової компенсації за невикористану відпустку та матеріальної допомоги та зобов`язання вчинити дії, -
14 червня 2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати бездіяльність Головного управління Національної поліції щодо невиплати грошової компенсації за невикористану відпустку та матеріальної допомоги протиправною;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області внести зміни до наказу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 27.05.2019 № 174 о/с в частині встановлення невикористаної частини щорічної оплаченої відпустки за 2019 рік у кількості 13 діб, додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у кількості 5 діб та здійснити доплату грошової компенсації за 3 дні невикористаної частини щорічної оплачуваної відпустки за 2019 рік та 2 дні - додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році;
- здійснити розрахунок та виплатити грошову компенсацію за невикористану частину щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2018 рік у кількості 4 доби та додаткової оплачуваної відпустки у кількості 7 діб;
- стягнути з ГУНП в Дніпропетровській області матеріальну допомогу на оздоровлення за 2019 рік в розмірі посадового окладу;
- стягнути з ГУНП в Дніпропетровській області компенсацію моральної шкоди у розмірі чотири тисячі гривен.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 174 о/с від 27.05.2019 року його було звільнено з посади інспектора - чергового чергової частини Самарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області за п. 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 27.05.2019 року. При звільненні відповідач виплатив компенсацію за невикористану частину щорічної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році - 10 діб та додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році - 3 доби. Між тим, позивач вважає, що розрахунок частини невикористаної щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році відповідачем зроблено неправильно, оскільки стаж його служби в поліції складає повних 13 років, тому невикористана частина щорічної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році складає 13 діб та додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році - 5 діб. Крім того, відповідачем при звільненні не була виплачена компенсація за частину невикористаної відпустки за 2018 рік, що підтверджується наказом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 08.08.2018 року № 164 о/с, у зв`язку із чим, просить зобов`язати відповідача здійснити розрахунок та виплати належні при звільненні суми компенсації за невикористану частину щорічної чергової основної оплачуваної відпустки, яка складає 4 доби та додаткової оплачуваної відпустки, яка складає 7 діб, а також виплатити невиплачену суму матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019 рік. Крім того, зазначає, що несвоєчасне проведення відповідачем розрахунку при звільненні призвели до моральних страждань, пов`язаних з витрачанням часу та сил на складання позовної заяви та збирання доказів до неї, часу та затрат пов`язаних з участю у судових засіданнях, а також з тим, що не зміг провести свій відпочинок з сім`єю після звільнення. Моральну шкоду оцінює у чотири тисячі гривен.
Ухвалою суду від 19.06.2019 р. у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Вказаною ухвалою відповідачу було надано право подати відзив на позов протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали.
10.07.2019 р. до суду надійшов відзив на адміністративний позов від Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Відповідач позов не визнав та просив відмовити у задоволенні посилаючись на те, що виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. Відповідачем було розраховано кількість днів невикористаної частини щорічної відпустки позивача за 2019 рік та виплачено компенсацію за 10 діб щорічної основної оплачуваної відпустки та 3 доби додаткової оплачуваної відпустки, що підтверджується наказом № 174 о/с від 27.05.2019 року. Також зазначає, що оскільки позивачем до ГУНП в Дніпропетровській області рапорт про виплату допомоги для оздоровлення за 2019 рік не подавався, у відповідача були відсутні підстави для її нарахування та виплати при звільненні ОСОБА_1 зі служби. Відсутні, на думку відповідача і підстави для проведення розрахунку та виплати грошової компенсації за невикористану частину щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, оскільки таку компенсацію повинен був виплатити Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ. Крім того, вважають, що позивачем не доведено заподіяння моральних страждань бездіяльністю відповідача, у зв`язку із чим, просять у задоволенні позову в цій частині також відмовити.
За правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України).
Суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України).
Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (частина 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України).
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 15.08.2005 року (наказ Донецького юридичного інституту від 29.07.2005 року № 117 о/с) по 06.11.2015 року (наказ Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 06.11.2015 року № 300 о/с) та в Національній поліції з 12.02.2016 року по 27.05.2019 року.
Наказом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 08.08.2018 року № 164 о/с капітана поліції ОСОБА_1 було звільнено з посади доцента кафедри адміністративного права, процесу та адміністративної діяльності факультету підготовки фахівців для підрозділів превентивної діяльності з 13.08.2018 року та на підставі п. 6 ст. 71 Закону України «Про Національну поліцію» направлено у розпорядження Національної поліції України (підстава: рапорт ОСОБА_1).
При цьому, в наказі від 08.08.2018 року № 164 о/с також було зазначено, що невикористана частина щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2018 рік складає 4 доби, додаткової оплачуваної відпустки - 7 діб.
Наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 27.08.2018 року № 230 о/с капітана поліції ОСОБА_1 було призначено на посаду інспектора - чергового чергової частини Самарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП з 13 серпня 2018 року, як прибулого з Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ.
Судом також встановлено, що наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 27.08.2018 року № 230 о/с капітана поліції ОСОБА_1 інспектора - чергового чергової частини Самарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП відповідно до статті 60 Закону України «Про Національну поліцію», статті 70 та частини 4 статті 77 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», в редакції від 05.08.2018 №1402-VIII, рішень Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 12 лютого 2018 року №19/зп-18 та від 1 серпня 2018 року №184/зп-18, направлено до Національної школи суддів України для проходження спеціальної підготовки кандидатів на посаду судді з 27 серпня 2018 року до 24 травня 2019 року, на підставі наказу Національної школи суддів України від 20 серпня 2018 року №31-сп «Про зарахування кандидатів на посаду судді слухачами Національної школи суддів України» та рапорту ОСОБА_1
Наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 25.02.2019 року № 52 о/с капітану поліції ОСОБА_1 . відповідно до ст. 78 розділу VII Закону України «Про Національну поліцію» та висновку про обчислення стажу служби від 25 лютого 2019 року, встановлено стаж служби в поліції 13 років 04 місяці 16 днів.
Відповідно до наказу ГУНП в Дніпропетровській області від 20.05.2019 № 169 о/с на підставі рапорту та наказу ГУНП від 27.08.2018 № 230 о/с після проходження спеціальної підготовки кандидатів на посаду судді капітан поліції ОСОБА_1 приступив до виконання службових обов`язків на посаді інспектора - чергового чергової частини Самарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП.
Наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській від 27.05.2019 року № 174 о/с ОСОБА_1 було звільнено з Національної поліції з посади інспектора - чергового чергової частини Самарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію».
В даному наказі також було зазначено, що невикористана частина щорічної основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році складає 10 діб, додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році складає 3 доби. При звільненні Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - відповідач) виплатило компенсацію за вказані невикористані дні відпустки.
Не погоджуючись з розрахунком невикористаних днів щорічної основної та додаткової відпусток, позивач вказує, що на час звільнення стаж служби в Національній поліції складав 13 років, 9 місяців та 11 днів, що підтверджується довідкою Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 29.05.2019 № 640 (стаж роботи в органах внутрішніх справ - 10 років 02 місяці 21 день) та витягом з наказу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 27.05.2019 № 174 о/с (стаж служби для виплати одноразової грошової допомоги 03 роки, 06 місяців, 20 днів), а також копією трудової книжки позивача. Тобто стаж служби позивача в Національній поліції складає повних 13 років.
На думку позивача, фактично відпрацьований ним час у 2019 році складає 4 місяці 27 днів, тобто повних 4 місяці. Таким чином, невикористана частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік складає 13 днів; додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час - 5 днів. Різниця між дійсною невикористаною частиною щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік та фактично визначеною відповідачем відпусткою складає 3 дні, а додаткової оплачуваної відпуски за фактично відпрацьований час - відповідно 2 дні.
У зв`язку із не нарахуванням та невиплатою при звільненні зі служби компенсації за невикористані в 2019 році 8 днів щорічної основної оплачуваної та додаткової оплачуваної відпустки, позивач просить зобов`язати відповідача внести зміни до наказу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 27.05.2019 № 174 о/с в частині встановлення невикористаної частини щорічної оплаченої відпустки за 2019 рік та здійснити доплату грошової компенсації за 3 дні невикористаної частини щорічної оплачуваної відпустки за 2019 рік та 2 дні - додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році.
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість дій відповідача і винесеного спірного акту індивідуальної дії на відповідність вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовано Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580 - VIII (далі - Закон України №580 - VIII).
Відповідно до ч. 1 ст. 92 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених Законом.
Частиною 2 ст. 93 Закону № 580 - VIII встановлено, що тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
Згідно з ч. 3 ст. 93 Закону № 580 - VIII, за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.
Відповідно до ч. 9 ст. 93 Закону № 580 - VIII, поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.
При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року (абз. 2 ч. 9 ст. 93 Закону №580 VIII).
На підставі ч. 10 ст. 92 Закону №580-VIII, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок №260), які визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.
Пунктом 8 розділу III Порядку №260 визначено, що за невикористану у році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечується, що на момент звільнення позивача зі служби в Національній поліції (27.05.2019 року), стаж його служби складав - повних 13 років, при цьому, в 2019 році позивач проходив службу в Національній поліції повних 4 місяці.
На виконання вимог ст. 93 Закону України № 580 - VIII відповідачем розраховано невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки ОСОБА_1 за 2019 рік, а саме - 30 днів основної відпустки/12 місяців = 2,5 х 4 місяці (фактично відпрацьовані ОСОБА_1 в 2019 році) = 10 днів основної відпустки та частину невикористаної додаткової оплачуваної відпустки 8 днів (за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби)/ 12 місяців = 0,66 х 4 місяці (фактично відпрацьовані ОСОБА_1 в 2019 році) = 2,6, (з урахуванням правил округлення чисел)- 3 дні.
Згідно з довідкою, наданою відповідачем грошова компенсація за 13 діб невикористаної відпустки за 2019 рік була нарахована та виплачена у розмірі 4506,90 грн. разом із грошовим забезпеченням за травень 2019 року (платіжне доручення від 27.05.2019 року № 5367). Вказані обставини позивачем не спростовуються.
Таким чином, відповідачем виконано вимоги ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку ОСОБА_1 .
При цьому, суд не погоджується з твердженням позивача з приводу того, що тривалість його щорічної основної відпустки зі стажем служби 13 років за 2019 рік становить 38 днів, оскільки ч. 2 ст. 93 Закону № 580 - VIII встановлено, що тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
Також суд зазначає, що не погоджується із твердженням позивача з приводу того, що підлягає нарахуванню та виплаті компенсація за невикористану додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, як учаснику бойових дій, у зв`язку із їх безпідставністю.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 являється учасником бойових дій (посвідчення № НОМЕР_2, видане 13.10.2015 року Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ).
Частиною 2 статті 92 Закону 580-VIII визначено, що поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ від 22.10.1993 учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються додаткові відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Згідно статті 162 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку суду про те, що додаткова відпустка із збереженням заробітної плати учасникам бойових дій не належить до щорічних відпусток, а є своєрідною пільгою окремим категоріям громадян, гарантованою державою.
Згідно зі статтею 24 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996 , у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, компенсація за не використані дні додаткової відпустки відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ від 22.10.1993 законодавством не передбачена.
З урахуванням наведеного, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання бездіяльності Головного управління Національної поліції щодо невиплати грошової компенсації за невикористану відпустку та зобов`язання Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області внести зміни до наказу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 27.05.2019 №174 о/с в частині встановлення невикористаної частини щорічної оплачуваної відпустки за 2019 рік у кількості 13 діб, додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у кількості 5 діб та здійснити доплату грошової компенсації за 3 дні невикористаної частини щорічної оплачуваної відпустки за 2019 рік та 2 дні - додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році.
Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача матеріальної допомоги для оздоровлення за 2019 рік в розмірі посадового окладу, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Пунктом 3 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 року №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять:1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 13 Розділу II Порядку № 260 встановлено, що поліцейським у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік надається матеріальна допомога для оздоровлення в розмірі посадового окладу. Допомога для оздоровлення надається поліцейському за його рапортом, погодженим керівником фінансового підрозділу, в межах асигнувань на зазначені цілі.
Позивачем до суду не надано доказів того, що для отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019 рік він звертався до відповідача з рапортом.
З довідки від 04.07.2019 №4084/103/16-2019, наданої відповідачем разом із відзивом на позов, вбачається, що станом на 27.05.2019 року рапорт ОСОБА_1 про надання матеріальної допомоги до УФЗБО ГУНП в Дніпропетровській області не надходив, у зв`язку із чим, матеріальна допомога за 2019 рік не нараховувалась та не виплачувалась.
З урахуванням наведеного, суд вважає безпідставним твердження позивача з приводу протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019 рік, оскільки правові підстави для її виплати у ГУНП в Дніпропетровській області були відсутні.
Крім того, суд зазначає, що ані Законом України «Про Національну поліцію», а ні Порядком № 260 не передбачено можливість здійснення виплати матеріальної допомоги для оздоровлення поза межами періоду, в якому особа перебувала в щорічній основній відпустці та/або подавала рапорт, а також після звільнення особи зі служби в Національній поліції.
За таких обставин, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача матеріальної допомоги для оздоровлення за 2019 рік в розмірі посадового окладу.
Стосовно позовних вимог в частині здійснення розрахунку та виплати грошової компенсації за невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2018 рік у кількості 4 доби та додаткової оплачуваної відпустки у кількості 7 діб, суд зазначає наступне.
Як було зазначено раніше, позивач проходив службу в Національній поліції з 12.02.2016 року по 27.05.2019 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи копією трудової книжки та наказів про прийняття та звільнення зі служби.
Тобто, службові відносини з Національною поліцією у зв`язку зі звільненням з посади доцента кафедри адміністративного права, процесу та адміністративної діяльності факультету підготовки фахівців для підрозділів превентивної діяльності Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ на підставі наказу № 164 о/с від 08.08.2018 року (п. 6 ст. 71 Закону України «Про Національну поліцію») та призначенням на посаду інспектора - чергового чергової частини Самарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП з 13 серпня 2018 року, як прибулого з Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ не припинено, і позивач продовжив проходити службу відповідно до вимог Закону України «Про Національну поліцію».
Частиною 1 та 2 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Поліцейські, відряджені до інших органів державної влади, установ, організацій та прикомандировані відповідно до цього Закону, отримують грошове забезпечення, враховуючи посадовий оклад за посадою, яку вони займають в органі, установі чи організації, до якої вони відряджені, а також інші види грошового забезпечення, визначені цим Законом (ч. 4 Закону України «Про Національну поліцію»).
Частиною 10 ст. 92 Закону №580-VIII передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Згідно з п. 8 Розділу III Порядку № 260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Відповідно до п. 1. Розділу IV Порядку № 260, у разі переміщення по службі (переведення, відрядження, переходу), а також звільнення поліцейського зі служби в поліції фінансовий підрозділ зобов`язаний виплатити йому належні види грошового забезпечення, про що зробити відповідні записи в грошовому атестаті за формою, визначеною у додатку 2 до цих Порядку та умов.
В ході розгляду справи було встановлено, що при звільненні позивача з посади доцента Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ в наказі від 08.08.2018 №164 о/с було зазначено, що ОСОБА_1 має не використану частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2018 рік 4 доби, додаткової оплачуваної відпустки - 7 діб.
Відповідно до грошового атестату № 370, виданого Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ капітану поліції ОСОБА_1 при звільненні в 2018 році, відомості про виплату компенсації за 11 діб невикористаної відпустки, відсутні.
Відповідачем виплата компенсації за 11 днів невикористаної частини щорічної основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік при звільненні ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції також не здійснювалась, про що він зазначив у відзиві на позов.
Так, вважаючи безпідставними вимоги позивача про стягнення з ГУНП в Дніпропетровській області вказаних сум відповідач посилався на норми ч. 3 ст. 24 Закону України «Про відпустки», якою передбачено, що у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник, а також на ту обставину, що Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області грошові кошти для виплати компенсації позивачу не перераховувались.
Між тим, суд вважає посилання відповідача на норми ч. 3 ст. 24 Закону України «Про відпустки» в спірних правовідносинах помилковими, оскільки позивач проходив службу в Національній поліції і питання щодо часу відпочинку та виплати компенсацій за невикористані дні відпусток регулюються спеціальним законом - Законом України «Про Національну поліцію».
Крім того, в ході розгляду справи було встановлено, що на підставі наказу Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ № 164 о/с від 08.08.2018 року переведення позивача на роботу на інше підприємство не здійснювалось.
Так, відповідно до абзацу 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23 грудня 2015 року № 901-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію», працівники міліції, які станом на 06 листопада 2015 року працювали у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, що належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, і виявили бажання проходити службу в Національній поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими у таких навчальних закладах, можуть бути прийняті на службу до Національної поліції за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним Законом України «Про Національну поліцію», шляхом видання керівниками цих навчальних закладів (а стосовно керівників таких закладів - Міністром внутрішніх справ України) наказів про призначення на відповідні посади, що заміщуються поліцейськими. Зазначені особи набувають статусу поліцейських, відряджених до таких навчальних закладів із залишенням на службі в Національній поліції, і проходять службу в Національній поліції відповідно до Закону України «Про Національну поліцію».
Записами в трудовій книжці позивача підтверджено, що наказом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 22.12.2015 року № 337 о/с ОСОБА_1 прийнятий на посаду доцента кафедри адміністративного права, процесу та адміністративної діяльності факультету № 2 з 07.11.2015 року, а наказом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 12.02.2016 року № 34 о/с прийнятий на службу в Національну поліцію з 12.02.2016 року.
Тобто, в ході розгляду справи було встановлено, що у відповідності до положень п.6 ст. 71 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 наказом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ № 164 о/с від 08.08.2018 року був звільнений з посади як відряджений до навчального закладу поліцейський з подальшим направленням у розпорядження Національної поліції.
Також, суд звертає увагу на ту обставину, що при призначенні позивача на посаду інспектора - чергового чергової частини Самарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП з 13 серпня 2018 року, як прибулого з Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ (наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 27.08.2018 року № 230 о/с) відповідачем не було поставлено питання перед університетом щодо перерахування суми компенсації за невикористану позивачем частину відпуски на рахунок ГУНП в Дніпропетровській області, що також спростовує твердження відповідача, що відбувалось переведення на інше підприємство.
З урахуванням наведеного, суд вважає, що оскільки позивач в період з 12.02.2016 року по 27.05.2019 року проходив службу в Національній поліції, то незалежно від посади яку він займав, при звільненні йому підлягає нарахування та виплата компенсації за не використану частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2018 рік - 4 доби та додаткової оплачуваної відпустки - 7 діб, визначені в наказі від 08.08.2018 №164 о/с.
За таких обставин, позовні вимоги в цій частині позову підлягають задоволенню.
Стосовно позовних вимог про стягнення компенсації моральної шкоди у розмірі 4 000 гривен, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з ч. 5 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Відповідно ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: «у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування …».
Згідно з ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
В той же час, як зазначено у вказаній постанові, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Зі змісту наведених норми випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14.
Крім того, суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.
В ході розгляду справи позивачем в обґрунтування вимоги про стягнення моральної шкоди не було надано жодного доказу спричинення бездіяльністю відповідача моральних страждань або втрат немайнового характеру, у зв`язку із чим суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.
Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є такими, що підлягають задоволенню частково.
Розподіл судових витрат не здійснюється виходячи з положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 9, 73-78, 90, 241-246, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні з Національної поліції грошової компенсації за невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2018 рік у кількості 4 доби та додаткової оплачуваної відпустки у кількості 7 діб.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану частину щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2018 рік у кількості 4 доби та додаткової оплачуваної відпустки у кількості 7 діб.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені статтею 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева