Справа № 826/2222/18
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2222/18 Суддя (судді) першої інстанції: Вовк П.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Кучми А.Ю., Бєлової Л.В.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач, МВС), в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у недоплаті позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2015 року по 27 липня 2017 року та одноразової грошової допомоги при звільненні;

стягнути з відповідача на користь позивача суму недоплаченого грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 50 182, 65 грн. та суму недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 36 067, 23 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року зазначений адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач та позивач подали апеляційні скарги.

Свої вимоги апелянти обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою Окружного адміністративного суду міста Києві від 27 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року, у справі № 826/26222/15 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ від 23 жовтня 2015 року № 1598 про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, визнано протиправним та скасовано наказ МВС від 30 жовтня 2015 року № 2211 про звільнення ОСОБА_1 за порушення дисципліни, визнано недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про звільнення з органів внутрішніх справ за наказом від 30 жовтня 2015 року № 2211, поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора (за рахунок посади старшого інспектора з особливих доручень) відділу супроводження розслідувань Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро з 01 листопада 2015 року, зобов`язано МВС нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 листопада 2015 року по день ухвалення судового рішення, а в іншій частині позовних вимог відмовлено.

З матеріалів справи видно, що наказом МВС від 19 серпня 2017 року № 882 о/с «По особовому складу» (т. 1 а.с. 44) на виконання вказаної постанови, зокрема, позивача поновлено на посаді з 01 листопада 2015 року.

При цьому, за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2015 року по 27 липня 2017 року (день ухвалення постанови суду) позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у розмірі 30 570, 75 грн., а за виключенням податків і зборів позивачем отримано 30 112, 19 грн., що не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи (т. 1 а.с. 28, 106).

Також судом встановлено, що таке грошове забезпечення розраховано з посадового окладу - 950, 00 грн., окладу за спеціальним званням - 135, 00 грн. та надбавки за вислугу років 35% - 379, 75 грн.

З довідки відповідача від 26 червня 2019 року № 194 (т. 1 а.с. 139) про доходи позивача вбачається, що позивачу у вересні 2015 року нараховано грошове забезпечення у розмірі 3 782, 13 грн., у жовтні 2015 року - 4 825, 13 грн.

Визначаючи розмір середньоденної заробітної плати позивача, суд виходить з наступного розрахунку: заробітна плата позивача за два місяці, що передували звільненню (3 782, 13 грн. + 4 825, 13 грн. = 8 607, 26 грн.) ділиться на кількість робочих днів (43 дні) = 200, 17 грн.

При цьому, весь час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2015 року по 27 липня 2017 року становить 435 робочих днів.

З огляду на що, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 87 073, 95 грн., який утворюється шляхом множення кількості днів вимушеного прогулу (435 робочих днів з 01 листопада 2015 року по 27 липня 2017 року) на розмір середньоденного заробітку (200, 17 грн.).

Зважаючи на те, що позивачу нараховано та виплачено не вказану суму, а тільки 30 570, 75 грн., суд вважає, що відповідачем за весь час вимушеного прогулу на користь позивача не доплачено заробіток у розмірі 56 503, 20 грн. (87 073, 95 грн. - 30 570, 75 грн.).

В свою чергу, наказом МВС від 23 серпня 2017 року № 889 о/с «По особовому складу» (т. 1 а.с. 45), згідно з п.п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено позивача з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 06 листопада 2015 року.

Поряд з цим, у наказі зазначено, що вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні, для виплати надбавки за вислугу років, одноразової грошової допомоги при звільненні складає 23 роки 01 місяць 05 днів.

Як видно з матеріалів справи, одноразова грошова допомога при звільненні позивача склала 16 844, 63 грн. (за вирахуванням податків і зборів виплачено 16 591, 96 грн.) та розрахована за посадою позивача станом на 06 листопада 2015 року, а саме: з посадового окладу - 950, 00 грн., окладу за спеціальним званням - 135, 00 грн. та надбавки за вислугу років 35% - 379, 75 грн., що не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи (т. 1 а.с. 46, 101, 102).

З матеріалів справи також вбачається (т. 1 а.с. 101, 103), що в наступному, після внесення змін до наказів МВС, які стосуються позивача, відповідачем здійснено донарахування одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 39 006, 62 грн. та платіжним дорученням від 14 червня 2018 року № 849 здійснено перерахунок коштів за вирахуванням податків і зборів на рахунок позивача у розмірі 38 421, 52 грн.

Отже, відповідачем нараховано та виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 55 851, 25 грн. (16 844, 63 грн. + 39 006, 62 грн.).

При цьому, розрахунок здійснено з постійних видів грошового забезпечення по посаді при звільненні, а саме: посадового окладу у розмірі 1 746, 00 грн.; окладу за спеціальним званням у розмірі 135 грн.; надбавки за вислугу років у розмірі 658, 35 грн.; надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби у розмірі 1 269, 68 грн.; надбавки за ОРД у розмірі 873, 00 грн.; надбавки за знання і використання в роботі іноземної мови у розмірі 174, 60 грн.

Таким чином, з урахуванням місячного грошового утримання на час звільнення та наявної у позивача вислуги років - 23 роки, суд, в контексті наведених правових норм, а також зважаючи на те, що позивачем помилково використано меншу суму грошового забезпечення у розмірі 4 579, 05 грн. для розрахунку належної йому допомоги, погоджується з проведеним відповідачем розрахунком суми одноразової грошової допомоги при звільненні, належної позивачу, яка складає 55 851, 25 грн. (4 856, 63 грн. * 50% * 23 роки) та є більшою від розрахованої позивачем (т. 1 а.с. 7 - 52 659, 19 грн.).

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що єдиним належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, з якою своєчасно не проведений розрахунок, є безпосереднє стягнення середнього грошового забезпечення на її користь з роботодавця.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Правовими положеннями ч.1 ст. 308 КАС України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України "Про оплату праці" та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Кодекс законів про працю України покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, під яким розуміється обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у день звільнення всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти винагороду у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, а також інші компенсаційні та заохочувальні виплати, встановлені вимогами законодавства та колективним договором, право працівника на одержання яких є безумовним і не залежить від поведінки роботодавця та/або працівника. (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України.

Статтею 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ від 09.04.1992 та пунктом 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 передбачено, що поліцейським, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Одноразова грошова допомога при звільненні зі служби також є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення і Національна поліція, у структурі якої працював позивач, як роботодавець, і як орган, до відання якого віднесено виплату цієї допомоги, зобов`язане її виплатити.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №806/2164/16.

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З урахуванням місячного грошового утримання на час звільнення та наявної у позивача вислуги років - 23 роки, суд, в контексті наведених правових норм, а також зважаючи на те, що позивачем помилково використано меншу суму грошового забезпечення у розмірі 4 579, 05 грн. для розрахунку належної йому допомоги, погоджується з проведеним відповідачем розрахунком суми одноразової грошової допомоги при звільненні, належної позивачу, яка складає 55 851, 25 грн. (4 856, 63 грн. * 50% * 23 роки) та є більшою від розрахованої позивачем (т. 1 а.с. 7 - 52 659, 19 грн.).

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch - United Kingdom" № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Von Maltzan and Others v. Germany" № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Доводи викладені в апеляційних скарах відповідача та позивача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянтів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційних скарах, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова

А.Ю. Кучма