Справа № 9901/614/19
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2019-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 грудня 2019 року

Київ

справа №9901/614/19

адміністративне провадження №П/9901/614/19

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Управління справами Апарату Верховної Ради України про визнання протиправними та нечинними актів,

УСТАНОВИВ:

19 грудня 2019 року через систему «Електронний суд» до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Управління справами Апарату Верховної Ради України (далі - відповідач), у якій позивач просить:

визнати акти Верховної Ради України частину 4 статті 39 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року № 2801- ХІІ, частину 3 статті 285 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІV, частину 3 статті 26 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-ІІІ нечинними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до позивача застосовано акти відповідача, а саме частину 4 статті 39 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року № 2801- ХІІ, частину 3 статті 285 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІV, частину 3 статті 26 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-ІІІ, які на думку позивача суперечать частині 1 статті 39 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року № 2801- ХІІ, частині 1 статті 285 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІV, частину 1 статті 26 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-ІІІ, статтям 8, 64, частині 2 статті 32 Конституції України, лісабонській декларації щодо прав пацієнта, прийнятою 34 всесвітньою медичною асамблеєєю 1981 року, частині 1 статті 5, частині 2 статті 11 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII.

Вважаючи, що Комунальне некомерційне підприємство «Ірпінська центральна міська лікарня» Ірпінської міської ради Київської області відмовляючи позивачу в наданні інформації з обмеженим доступом на підставі частини 4 статті 39 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19 листопада 1992 року № 2801- ХІІ, статті 285 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІV, частину 3 статті 26 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-ІІІ, статтей 20, 21 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII порушило права, свободи та законні інтереси позивача, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.

Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за цим позовом суд виходить з наступного.

Згідно із частиною 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина 3 статті 124 Конституції України).

За змістом частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

В той же час, гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим, реальним та стосувалося індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як встановлено частиною 1 статті 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Разом з тим, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини 1 статті 19 КАС України).

Отже, системний аналіз наведених правових норм свідчить, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на всі публічно-правові спори, а лише на ті, які виникають в результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, які вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Як закріплено в частині 4 статті 22 КАС України, Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів встановлені статтею 266 КАС України.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини 1 цієї статті її правила поширюються, зокрема, на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України та законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України.

Частиною 4 статті 266 КАС України передбачено, що Верховний Суд за наслідками розгляду адміністративних справ, визначених частиною другою цієї статті, може:

1) визнати акт Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині;

2) визнати дії чи бездіяльність Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів протиправними, зобов`язати Верховну Раду України, Президента України, Вищу раду правосуддя, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію прокурорів вчинити певні дії;

3) застосувати інші наслідки протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності, визначені статтею 245 цього Кодексу.

Таким чином, у порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть бути оскаржені тільки постанови Верховної Ради України (на предмет їх законності), її дії чи бездіяльність, які виникли у правовідносинах, в яких вона реалізовує свої владні (управлінські) повноваження і які не вимагають перевірки на відповідність Конституції України за їх юридичним змістом і процедурою розгляду.

Суд встановив, що у цій справі позивач просить визнати протиправними та нечинними окремі положення Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу», Цивільного кодексу України.

Такі позовні вимоги не узгоджуються з наведеними вище положеннями адміністративного процесуального законодавства, які визначають виключну підсудність справ Верховному Суду як суду першої інстанції та порядок їх розгляду останнім, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України.

Також Верховний Суд враховує наступне.

За принципом поділу державної влади в України, закріпленому у статті 6 Основного Закону, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах відповідно до законів України.

За статтею 75 Конституції України Верховна Рада України (парламент) є єдиним органом законодавчої влади в Україні. Згідно з пунктом 3 статті 85 Основного Закону до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів.

Відповідно до частини другої статті 1 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VI, цей Регламент визначає законодавчу процедуру, процедуру розгляду інших питань, віднесених до повноважень Верховної Ради України, та порядок здійснення контрольних функцій Верховної Ради України. Саме згідно з нормами зазначеного Регламенту створені нею з числа народних депутатів України комітети Верховної Ради України, обрані нею Голова Верховної Ради України та його заступники, народні депутати України в порядку і строки, визначені цим Регламентом, реалізують дії з розгляду законопроектів, які за змістом, способами, прийомами, завданнями і юридичною природою є проявами (вираженням, властивостями) функції законотворення.

Стадіями законодавчої процедури є - вияв законодавчої ініціативи, реєстрація законопроекту, розгляд законопроекту, прийняття закону, його підписання і оприлюднення (розділ ІV зазначеного Регламенту).

Такі дії Верховної Ради України не вважаються управлінськими, а тому не підпадають під контроль суду адміністративної юрисдикції. До них мають застосовуватися положення, що дозволяють вдатися до інших юрисдикційних форм захисту від порушень прав чи інтересів.

Враховуючи, що Верховна Рада України - це єдиний орган законодавчої влади в Україні, який, здійснюючи нормотворчу діяльність, не виконує владних управлінських функцій, тому Верховний Суд приходить до висновку, що юрисдикція адміністративних судів, зокрема і Верховного Суду, не поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із Верховною Радою України щодо вчинення нею дій чи бездіяльності в межах процедур нормотворчого процесу.

Водночас, згідно з частиною 1 статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про Конституційний Суд України» до повноважень Суду належить, зокрема, вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Відповідно до частини першої статті 147 Основного Закону Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Статтею 150 Конституції України визначено повноваження Конституційного Суду України, до яких, зокрема, належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів та інших правових актів Верховної Ради України.

Згідно із частиною першою статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Вказане свідчить про неможливість розгляду таких справ у порядку адміністративного судочинства відповідно до правил пункту 1 частини 2 статті 19 КАС України, за змістом якого юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 9901/503/18.

За такого правового врегулювання у відкритті провадження в цій адміністративній справі необхідно відмовити.

У відповідності до положень частини 6 статті 170 КАС України Верховний Суд роз`яснює заявнику, що розгляд позовних вимог щодо визнання Закону таким, що не відповідає Конституції України належить до юрисдикції Конституційного Суду.

При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що порядок та умови звернення Конституційного Суду України визначено положеннями Закону України «Про Конституційний Суд України».

Керуючись статтями 22, 170, 248, 266 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління справами Апарату Верховної Ради України про визнання протиправними та нечинними актів.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

...........................

Л.О. Єресько

Суддя Верховного Суду