Справа № 580/2450/19
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2450/19 Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Руденко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Собківа Я.М.,

суддів: Земляної Г.В., Ісаєнко Ю.А.,

за участю секретаря: Рагімової Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 04.02.2019 року №Ф-1062-54 про стягнення податкового боргу в сумі 18276 грн. 72 коп.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не повно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

02 грудня 2019 року на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив від представника відповідача, в якому останній просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19.08.2019, позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець 02 листопада 2001 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; основний вид діяльності: надання індивідуальних послуг; 27.06.2019 внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем №3003332.

Згідно з даними свідоцтва про сплату єдиного податку серія Є № 720114 від 14.01.2010, виданим Золотоніською ОДПІ суб`єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_1 , вид діяльності: «Надання індивідуальних послуг, консультування з питань профілактики ВІЛ-інфекції, СНІДу та ЗПСШ».

Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 ОСОБА_1 з 29.08.2016 року і на час розгляду справи працює директором товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерсистем». Згідно з довідкою ТОВ «Інтерсистем» №30/07/19 від 30.07.2019 про заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, позивач працював у товаристві, за період січень 2017 року - червень 2019 року нараховано заробітну плату та сплачено єдиний внесок.

04 лютого 2019 року ГУ ДФС у Черкаській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1062-54У, за якою станом на 11.04.2019 заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску складає 18276,72 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Статтею 6 Закону № 2464-VI визначено обов`язок платника єдиного внеску своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до ч. 9 ст. 9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Таким чином, з 01.01.2018 всі фізичні особи-підприємці (незалежно від обраної системи оподаткування), крім звільненої статтею 4 Закону №2464-VI категорії страхувальників, зобов`язані сплачувати за себе єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 21.12.2016 №1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 3200 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 19,34 гривні.

Законом України від 07.12.2017 №2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2018 - 3723,00 грн.

Таким чином, щоквартальний платіж єдиного внеску складає: у 2017 році - 2112,00 грн. (3200 х 22 % х 3); у 2018 році - 2457,18 грн. (3723 х 22 % х 3).

Згідно з інтегрованою карткою платника податків ОСОБА_1 за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, у т.ч., які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність), заборгованість станом на 31.01.2019 складає 18276,72 грн., в т.ч. за 2017 рік 8448,00 грн.

Відповідно до п.п. 6, 7 ст. 13 Закону №2464-VI органи доходів і зборів мають право: застосовувати фінансові санкції, передбачені цим Законом; стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

У разі несплати частини суми страхових внесків, що сплачується за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Закону України "Про державну підтримку сільського господарства України", орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної податкової і митної політики, інформує про це платників єдиного внеску.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Враховуючи вищевикладене, на підставі Закону №2464-VI, контролюючим органом нараховано позивачу недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 18276,72 грн., оформлену вимогою від 04.02.2019 №Ф-1062-54У.

Заперечуючи проти вимоги від 04.02.2019 №Ф-1062-54У позивач зазначає, що фактично припинив підприємницьку діяльність ще в 2011 році, подавши відповідну заяву до Золотоніської ОДПІ.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 Закону України від 15.03.2003 №755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (в редакції чинній станом на 2011 рік) (далі - Закон України №755-IV) фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Як вбачається з витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19.08.2019, підприємницьку діяльність ОСОБА_1 було припинено 27.06.2019, про що вчинено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності за №3003332 (припинено, власне рішення).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що саме з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізична особа-підприємець позбавляється статусу платника єдиного внеску.

Посилання позивача на те, що він мав наміри припинити підприємницьку діяльність у 2011 року фактично не підтверджені. Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач відноситься до категорії осіб, звільнених від сплати єдиного соціального внеску.

Отже, наявність у позивача боргу по сплаті єдиного соціального внеску повністю підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема карткою особового рахунку платника - фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування.

Стосовно доводів позивача про те, що у зв`язку з оформленням трудових відносин, позивач як найманий працівник не зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок як самозайнята особа, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видами діяльності ТОВ «Інтерсистем» є: надання в оренду інших машин, устатковання та товарів. н. в. і. у. (77.39); оптова торгівля іншими машинами й устаткованням (46.69); оптова торгівля хімічними продуктами (46.75); роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет (47.91); інші види роздрібної торгівлі поза магазинами (47.99).

Із запису в трудовій книжці вбачається, що з 29.08.2016 позивач займає посаду директора ТОВ «Інтерсистем».

Аналіз відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань свідчить про різні види діяльності двох суб`єктів господарювання: ТОВ «Інтерсистем» та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Працевлаштування позивача в інших роботодавців (зокрема, директором ТОВ «Інтерсистме») не є працею в межах його підприємницької діяльності.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у період з 06.11.2001 року по 27.06.2019 року позивач був самозайнятою особою, та мав обов`язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а відтак підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 229, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Собків Я.М.

Суддя Земляна Г.В.

Суддя Ісаєнко Ю.А.

Повний текст постанови виготовлено - 17 грудня 2019 року.