Справа № 640/19918/18
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Ключковича В.Ю.

за участю секретаря судового засідання Головченко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Громадянин Республіки Ірак ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.09.2019 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. На думку скаржника, судом першої інстанції не взято до уваги інформацію про країну походження, звіти міжнародних організацій, які є доступними на загальновизнаних інформаційних ресурсах, згідно з якими перебування заявника у такій країні або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також позивач зауважив про не дослідження судом першої інстанції доказів зміни віросповідання позивача і про хибність висновку відповідача, що звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось з метою легалізації його перебування в Україні.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначив, що висновки, отримані за результатом аналізу особової справи позивача, вказують на необґрунтованість його тверджень про можливе переслідування у країні громадянської належності за конвенційними ознаками, при цьому позивач не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів та не вказував на можливість таких переслідувань, про що свідчать матеріали справи, у т.ч. зміст анкети та протоколів співбесід.

Третя особа відзив на апеляційну скаргу не подавала, будь-які її письмові пояснення в матеріалах справи відсутні.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, його представника, та представника відповідача і третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач 24.05.2018 звернувся до Управління державної міграційної служби у Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21.11.2018 позивач отримав від Управління державної міграційної служби у Київській області повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.10.2018 № 174 (а.с. 65).

Зі змісту повідомлення вбачається, що рішенням Державної міграційної служби України від 22.10.2018 № 376-18 на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні (а.с. 64).

З висновку по справі № 2018 KV 0112 від 14.09.2018 також встановлено, що у зв`язку з відсутністю у заявника, обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, через не встановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини доцільно рекомендувати Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 (а.с. 59-63).

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, а свої законні права та інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що переїзд позивача до України не був вимушеним, внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки прибуття в Україну зумовлено навчанням у вищих навчальних закладах. Також, позивач, змінивши віросповідання відвідував країну походження, де також не зазнавав насильства за релігійною ознакою.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями ч.1 ст. 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Також, практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до ч.1, 4, 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п. 2 ст. 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Положеннями п.п. 42, 43 Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що компетентні органи влади, що покликані визначити статус біженця, необов`язково повинні мати своє судження про умови в країні походження просителя. Його твердження, проте не можуть розглядатися абстрактно, а мають бути оцінені в контексті відповідної початкової інформації про ситуацію, що склалася. Знання умов країни походження просителя - якщо не основна мета, то важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих просителем. Загалом, побоювання просителя повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, або з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Ці міркування не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді просителя. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами і іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідоцтвом того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані. Закони країни походження, і особливо методи їх застосування, можуть також мати відношення до справи.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів справи вбачається, що заявник є громадянином Республіки Ірак, за національністю - араб, до прийняття християнства сповідував іслам, наразі, його сім`я проживає на території Республіки Ірак.

З протоколу співбесіди від 12.06.2018 справа № 2018 KV 0112 вбачається, що заявник прибув в Україну з метою вступу на навчання до Національного медичного університету ім.О.О.Богомольця. Після тримісячного перебування в Україні змінив віросповідання, а саме - прийняв християнство. Заявник стверджує, що він почав відвідувати церкву Hillsong у Києві, де в подальшому охрестився (а.с. 34-35).

Як свідчать матеріали справи, позивач на підтвердження обставин про зміну релігію надав свідоцтво про водне хрещення від 28.07.2014 (а.с. 20).

В анкеті-заяві від 24.05.2018 № 112 позивач зазначив: «Я не можу повернутись в Ірак, оскільки там мені загрожує небезпека. Я вважаю, що людина є вільною істотою, тому я вирішив змінити релігію. Я прийняв християнство і сповідую християнство. В липні 2014 року я пройшов обряд Хрещення в Україні. Наразі, я регулярно відвідую протестантську церкву в Києві. Кожної неділі я також проповідую у церкві іншим людям. Для мене прийняти християнство було дуже природнім рішенням, в той час, як для моєї родини та людей, серед яких я жив в Іраку, зміна релігії неприйнятна. У зв`язку з тим, що я змінив релігію з мусульманської на християнську, мої родичі та громада, серед якої я проживав, погрожували, що будуть мене переслідувати та вб`ють. За законами Ісламу, людина, яка змінює релігію має бути вбита в ім`я Ісламського Бога. Я боюсь повертатись в Ірак, оскільки там мені загрожує смерть через те, що прийняв християнство».

Так, відповідач у висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.09.2018 (а.с. 59-63) зазначив, що ним не знайдено актуальної інформації про країну походження, яка б підтверджувала факт вбивства мусульман, які прийняли християнство.

Щодо наведеного колегія суддів зазначає наступне.

У заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 № 820/1309/16, який в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 № 3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» ч. 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак цією нормою не встановлено обов`язковості подання таких документів, як умови прийняття заяви.

Судам слід ураховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Так, колегія суддів встановила, що згідно з інформацією, наданою Управлінням Верховного комісара ООН з питань біженців «Ситуація з християнами в Багдаді» від 15.01.2018 (що була актуальна на час звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту), документ доступний англійською мовою за посиланням https://www.refworld.org/docid/5a66f80e4.html, вбачається: «Хоча повідомляється, що влада Іраку в цілому поважає свободу віросповідання, проте відомо, що меншини - включаючи християн - зазнали вимушеного внутрішнього переміщення через збройний конфлікт, політичні та релігійні переслідування. Кількість християн у Багдаді, як повідомляється, істотно зменшилася за останні роки. Оскільки цифри продовжують зменшуватися, багато церков, як повідомляється, закриті. У минулі роки релігійні свята, включаючи Різдво та Великдень, як повідомляється, відзначались в Багдаді, хоча і під підвищеними заходами безпеки. Християни в Багдаді та інших районах, що знаходяться під контролем уряду, згідно з повідомлень, знаходяться під суспільним тиском, що має на меті змусити їх дотримуватися суворої інтерпретації ісламських норм, що регулюють суспільну поведінку і діяльність. Повідомляється про напади збройних груп, утиски, погрози та фізичне насилля щодо осіб, які вважаються порушниками суспільних норм поведінки. Протягом багатьох років були повідомлення про вбивства та викрадення людей за викуп, спрямовані на членів релігійних меншин, включаючи християн, вчинені з релігійно мотивованих чи кримінальних мотивів або їх поєднань. Незважаючи на те, що ризики щодо релігійних меншин все ще зберігаються, але кількість повідомлень про такі випадки нещодавно скоротилася. Повідомляється, що будинки християн, переміщених з Багдада починаючи з 2003 року, а також церкви та монастирі були незаконно захоплені впливовими особами, ополченцями чи кримінальними угрупуваннями. У деяких випадках повідомлялося, що християни, власники домів або орендарі безпосередньо зазнавали погроз і внаслідок цього були змушені евакуйовуватися із своїх будинків.»

Також, державний департамент США у звіті за 2016 рік «Міжнародну свобода віросповідання - Ірак », що опублікований 15.08.2017 і доступний мовою оригіналу за посиланням https://www.refworld.org/docid/59b7d898c.html, зазначає: «продовжують надходити звіти про суспільне насильство, загалом вчинене релігійно мотивованими збройними групами у різних регіонах країни. Повідомляється, що немусульманські релігійні меншини зазнають утисків, тиску та примусу до слідування ісламських звичаїв. У багатьох регіонах, міноритарні групи, незалежно від їхнього релігійного спрямування, зазнають нападів та утисків від представників домінуючої групи.

З доповіді групи по правам меншин від 17.06.2017 зазначено (доступно мовою оригіналу за посиланням https://www.refworld.org/docid/5a0d6ddd4.html): «Ще до відступу ІГІЛ ситуація меншин Іраку була нестабільною, особливо для тих, хто проживає на рівнині Нінева та на територіях, які суперечать між курдською владою та федеральним урядом. До падіння Мосулу в червні 2014 року більше половини іракських релігійних та етнічних меншин вже покинули країну після 2003 року, а тим, хто залишився, загрожує цілеспрямоване насильство, свавільне арешт та затримання, тортури, домагання, залякування, переміщення, політична безправність та соціальна та економічна маргіналізація. Наприклад, християнська громада Іраку, як повідомляється, у 1990-х налічувала близько 1,4 мільйона або навіть більше. Сьогодні громада є лише невеликою часткою такого розміру. Хоча в деяких колах початок наступу на повернення Мосула приніс надію, еміграція з Іраку продовжується серед іракських меншин».

Відповідно до Рекомендацій з питань міжнародного захисту по відношенню до осіб, що рятуються втечею з Республіки Ірак, опублікованих Управлінням Верховного комісару ООН у справах біженців в травні 2019 року https://www.refworld.org.ru/country,POLICY,UNHCR,COUNTRYPOS,IRQ,,5d4d1fd84,0.html (інформація, актуальна на момент розгляду даної справи), протягом багатьох років надходили повідомлення про випадки вбивства та викрадення людей з метою викупу стосовно членів релігійних меншин, в тому числі християн, с боку осіб, пов`язаних з владою, кримінальних та озброєних груп з релігійних чи кримінальних мотивів, або за наявності обох причин одночасно. УВКБ ООН вважає, що представники релігійних та етнічних меншин можуть потребувати міжнародного захисту в якості біженців на підставі їх релігійної, етнічної приналежності.

З анкети позивача, яка міститься в матеріалах особової справи №2018KV0112, розпочатої 24 травня 2018 року вбачається, що рідною мовою позивача є арабська та він вільно володіє англійською та російською (а.с.16 т.1), проте в матеріалах цієї справи відсутні докази залучення перекладача, оскільки всі документи оформлені українською мовою.

З наявної в матеріалах особової справи №2018KV0112 копії паспорту позивача НОМЕР_1 вбачається, що остання відмітка про перетин державного кордону Республіки Ірак датована 21 липня 2014 року (а.с.18), після чого він того ж дня повернувся до України, про що свідчить відмітка МП «Бориспіль» (а.с.19 т.1), де 28 липня 2014 року пройшов релігійний обряд водного хрещення, на підтвердження чого матеріали справи містять свідоцтво, видане пастором ОСОБА_5 (а.с.20).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що після проведення обряду водного хрещення позивач територію України не залишав та до Республіки Ірак не повертався, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що змінивши віросповідання позивач відвідував країну походження, де не зазнавав насильства за релігійною ознакою.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги відповідь позивача на питання, що ставились під час додаткової співбесіди 25 червня 2018 року, зокрема на останнє (а.с.43 т.1 зворот) - «Коли Ви перебували вдома у 2015 році, Ваші родичі знали про Вашу зміну релігії? - Ні, не знали. Я старався приховувати, коли мене заставляли молитись, я пояснював, що 10 днів, я хочу відпочити та у будь-який спосіб відмовлявся приєднуватись до їх молитви.», оскільки перекладач під час проведення співбесіди не залучався, а протокол співбесіди складено українською мовою, та факт останнього виїзду позивача з Республіки Ірак саме 21 липня 2014 року підтверджується даними його паспорта та відповіддю позивача, наданою під час співбесіди, закріпленої у протоколі від 12 червня 2018 року (а.с.34 т.1 зворот).

При цьому, ОСОБА_2, арабський пастор в ІСА Церкві 22 липня 2018 року надав власноручне письмове підтвердження інформації, що позивач відвідує служіння в церкві з 2015 по 2018 роки, прийняв хрещення в церкві Хілсонг в 2014 році та служить перекладачем в арабській церкві з арабської на англійську мову. Наведене підтвердження отримано посадовою особою відповідача 04 вересня 2018 року (а.с.49 т.1).

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії листа Релігійної організації «Релігійна громада християн віри Євангельської «Міжнародна християнська асамблея» у Святошинському районі м.Києва №36 від 27 лютого 2019 року (а.с.194 т.1), ОСОБА_1 є учасником Арабської конгрегації Міжнародної християнської асамблеї (МХА, Київ) з серпня 2014 року (переклад подано до суду апеляційної інстанції).

Оскільки позивач перебуває в Україні протягом більше ніж 5 років починаючи з 2014 року, а події, що свідчать про переслідування християн на території Іраку з релігійних переконань зафіксовані Управлінням Верховного комісару ООН у справах біженців саме в період проживання позивача в Україні, вказане і стало причиною побоювань останнього за власне життя та підставою для звернення до Управління державної міграційної служби у Київській області із заявою про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, наведеним обставинам не було надано належної оцінки під час підготовки висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14 вересня 2018 року у справі №2018KV0112 (а.с.59 т.1), а тому прийняте на підставі такого висновку рішення від 22 жовтня 2018 року №376-18 (а.с.64 т.1) про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 , не можна вважати обґрунтованим, таким, що прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття, добросовісно та розсудливо, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а тому оскаржуване рішення є протиправним та таким, що не відповідає вимогам ч.2 ст.2 КАС України, а тому підлягає скасуванню, з необхідністю зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Частиною 1 ст. 317 КАС України передбачено, що Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зокрема, в п.30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, зазначено, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно п.29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод не можна розуміти як такий, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, неправильне тлумачення закону, призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 вересня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22 жовтня 2018 року №376-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 .

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 19 грудня 2019 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

В.Ю.Ключкович