Справа № 810/2534/18
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2019-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/2534/18 Суддя (судді) першої інстанції: Василенко Г.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Кобаля М.І., Мельничука В.П., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 червня 2019 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області, Управління ДАІ ГУ МВС у Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Національної поліції у Київській області, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області (надалі за текстом - «ГУ УМВСУ у Київській області») № 11о/с від 23.04.2018 р. про звільнення його з посади начальника Відділення ДАІ з обслуговування міст Ірпінь та Буча, підпорядкованого Управлінню ДАІ ГУ МВС України в Київській області;

- зобов`язати ГУ УМВСУ у Київській області поновити його займаній посаді;

- зобов`язати ГУ УМВСУ у Київській області вирішити питання про його працевлаштування;

- стягнути ГУ УМВСУ у Київській області заборгованість по заробітній платі за період з 21.02.2018 р. по 23.04.2018 р.;

- стягнути з ГУ УМВСУ у Київській області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення.

На обгрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він висловив бажання проходити службу в поліції, однак ГУ УМВСУ у Київській області не було розглянуто його звернення.

ОСОБА_1 стверджував, що він не попереджався про звільнення і йому не було запропоновано іншої посади.

Насамкінець, позивач посилався на те, що йому не була виплачена заробітна плата.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 червня 2019 р. адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ УМВСУ у Київській області № 11о/с від 23 квітня 2018 р. По особовому складу. Зобов`язано відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділення ДАІ з обслуговування міст Ірпінь та Буча, підпорядкованого Управлінню ДАІ ГУ МВС України у Київській області.

В апеляційній скарзі ГУ УМВСУ у Київській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити постанову про відмову у задоволенні позову.

Зокрема, скаржник звертає увагу на те, що в силу приписів пункту 8 Розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» з дня опублікування цього Закону позивач вважається таким, що попереджений у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, стверджуючи про законність та обгрунтованість судового рішення в частині визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення його на посаді, одночасно звертає увагу, що його вимоги про зобов`язання ГУ УМВСУ у Київській області вирішити питання про працевлаштування, а також про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, окружним адміністративним судом не вирішено.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді начальника Відділення ДАІ з обслуговування міст Ірпінь та Буча, підпорядкованого Управлінню ДАІ ГУ МВС України в Київській області.

Наказом № 205о/с від 17.04.2015 позивачеві надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а саме з 23.03.2015 р. по 14.07.2017 р.

Наказом № 597 о/с від 06.11.2015 р. ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з 06.11.2015 р. у запас Збройних Сил України, через скорочення штатів.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2017р. у справі №810/5637/15 визнано протиправним та скасовано наказ № 597о/с від 06.11.2015 р. та зобов`язано ГУ МВСУ у Київській області поновити позивача на посаді начальника Відділення ДАІ з обслуговування міст Ірпінь та Буча, підпорядкованого Управлінню ДАЇ ГУ МВС України у Київській області.

На виконання судового рішення ГУ МВСУ у Київській області видано наказ № 4о/с від 21 лютого 2018 р. «По особовому складу», яким позивача було поновлено на раніше займаній посаді.

У цей же день, ОСОБА_1 повідомлено про наступне вивільнення із займаної посади з 21 квітня 2018 р.

17 квітня 2018 р. позивач подав заяву на ім`я Міністра внутрішніх справ, якою повідомляв про бажання проходити службу в Національній поліції України, та про готовність пройти відповідну атестацію.

Наказом ГУ МВСУ у Київській області № 11о/с від 23 квітня 2018 р. «По особовому складу» ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом (через скорочення штатів).

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки регулювались Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 р. № 565-XII.

Так, відповідно до частини 1 статті 18 названого Закону порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29 липня 1991 р. (надалі за текстом - «Положення»).

Відповідно до абзацу 12 пункту 8 Положення дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема, у зв`язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

За приписами підпункту «г» пункту 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Відповідно до пункту 1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 р. № 580-VIII останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Згідно пункту 5 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» Закон України «Про міліцію» визнано таким, що втратив чинність.

Закон України «Про Національну поліцію» опублікований в газеті Голос України 06 серпня 2015 року за № 141 - 142, а отже набрав чинності 07 листопада 2015 року.

Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» названого Закону набирають чинності з 07 серпня 2015 року.

Згідно пункту 8 розділу XI Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

За правилом встановленим пунктом 9 Розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Пунктом 10 Розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» обумовлено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачами ОСОБА_1 виявив бажання проходити службу в органах Національної поліції.

Водночас, позивача було звільнено у зв`язку зі скороченням штатів.

Разом з тим, за змістом підпункту «г» пункту 64 Положення звільнення у зв`язку із скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (надалі за текстом - «КЗпП України») правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини 2 названої статті КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно частин 1, 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу № 11о/с від 23 квітня 2018 р. та поновлення позивача на раніше займаній посаді.

Разом з тим, окружним адміністративним судом не вирішено інші три позовні вимоги ОСОБА_1 .

Відповідачами не заперечується той факт, що за період роботи з 21.02.2018 р. по 23.04.2018 р. ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові від 26 жовтня 2016 р. у справі № 6-1395цс16 Верховний Суд України зазначив, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 р. (надалі за текстом - «Порядок»).

За змістом пункту 2 цього Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

За даними архівної копії відомості про нарахування заробітної плати розмір заробітної плати позивача склав: у лютому 2015 р. - 4 611 грн. 60 коп.; у березні 2015 р. - 4 656 грн. 66 коп.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача склала 226 грн. 06 коп. (4 611,6 грн. + 4 656,66 грн.) /41 день).

Отже, за період роботи з 21.02.2018 р. по 23.04.2018 р. ОСОБА_1 мала бути виплачена заробітна плата в розмірі 9 494 грн. 52 коп. (226,06 грн. х 42 дні).

Також, з огляду на неведені приписи КЗпП України, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення за період з 24.04.2018 р. по 19.12.2019 р. в розмірі 94 493 грн. 08 коп. (226,06 грн. х 418 днів).

Водночас, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Із наведеного випливає, що вимога про зобов`язання ГУ УМВСУ у Київській області вирішити питання про працевлаштування ОСОБА_1 не є встановленим способом захисту порушеного права в адміністративному судочинстві.

Керуючись статтями 312, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 червня 2019 р. скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Київській області № 11 о/с від 23.04.2018 р. «По особовому складу».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Відділення ДАІ з обслуговування міст Ірпінь та Буча, підпорядкованого Управлінню ДАІ ГУ МВС України в Київській області.

Стягнути з Головного управління МВС України в Київській області (м. Київ, вул. Володимирська, 15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заробітну плату за період з 21.02.2018 р. по 23.04.2018 р. в сумі 9 494 (дев`ять тисяч чотириста дев`яносто чотири) грн. 52 коп.

Стягнути з Головного управління МВС України в Київській області (м. Київ, вул. Володимирська, 15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2018 р. по 19.12.2019 р. в сумі 94 493 (дев`яносто чотири тисячі чотириста дев`яносто три) грн. 08 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 19 грудня 2019 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя М.І.Кобаль