Справа № 473/4795/19
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 473/4795/19
Головуючий в 1 інстанції: Висоцька Г.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

при секретарі - Пальоній І.М.,

за участю: апелянта - ОСОБА_1 , адвоката Ашумова Гліба Ельбрусовича - ОСОБА_2 та представника позивача - Полякової Віри Вікторівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 листопада 2019 року по справі за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (далі ДМСУ) звернулось до суду з адміністративним позовом, в якому просило про продовження строку затримання ОСОБА_1 у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців.

В обґрунтування позову було зазначено, що відповідач перебуває в ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України» і 24 листопада 2019 року строк його затримання закінчується, тому враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 не має документів, які б давали йому право на виїзд з території України до Російської Федерації, оскільки з 2015 року перетин кордону України для громадян Російської Федерації здійснюється тільки по паспорту громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон, і на даний час позивачем не одержано інформацію з країни громадянської належності відповідача щодо узгодження порядку передачі громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , строк затримання останнього необхідно продовжити на 6 місяців.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 листопада 2019 року позовні вимоги було задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та відмовити в задоволенні позову повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення за ст.203-1 КУпАП ОСОБА_1 був затриманий 22 травня 2019 року о 19.00 год. строком до трьох діб на підставі ч.2 ст.263 КУпАП для встановлення особи і обставин правопорушення.

Відповідно до рішення Покровського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області від 22 травня 2019 року ОСОБА_1 був поміщений до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24 травня 2019 року відповідача було затримано з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк шість місяців.

Згідно постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24 травня 2019 року залишено без змін.

ОСОБА_1 перебуває в ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України».

Судом також встановлено, що 23 травня 2019 року за вих. №8.3.-4053/2-19 Державна міграційна служба України звернулася до Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації Головного управління з питань міграції для забезпечення реалізації Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про реадмісію від 22 жовтня 2012 року та направлено запит про реадмісію відносно ОСОБА_1 , уродженця Росії.

Наступний, ідентичний запит до МВС Російської Федерації Головного управління з питань міграції ДМС України було надіслано 24 вересня 2019 року за вих. № 8.3.-7478/2-19, що підтверджено реєстрами відправки кореспонденції поштою за №97 від 23 травня 2019 року та №182 від 25 вересня 2019 року.

З огляду на зазначене та у зв`язку із закінченням строку затримання відповідача 24 листопада 2019 року, ДМСУ звернулось з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив, зокрема, з неможливості забезпечити примусове видворення чи реадмісію відповідача у строк до 22 листопада 2019 року (час фактичного затримання), та з огляду на наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України.

Преамбулою Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі Закон) визначено, що цей Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Зі змісту ст.29 Закону вбачається, що передача з України або прийняття в Україну іноземця або особи без громадянства здійснюється відповідно до міжнародного договору про реадмісію.

Прийняття Україною іноземця або особи без громадянства відповідно до міжнародного договору про реадмісію не змінює підстав для перебування на території України, що існували до такого прийняття.

Іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Відповідно до п.22 ч.1 ст.1 Закону реадмісія - передача з території України або приймання на територію України іноземців та осіб без громадянства на підставах та в порядку, встановлених міжнародними договорами України.

Між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації було укладено Угоду про реадмісію (дата підписання 22 жовтня 2012 року, дата ратифікації Україною 05 червня 2013 року, дата набрання чинності для України 08 серпня 2013 року).

Пунктом 1 вказаної Угоди передбачено, що компетентні органи держави запитуваної Сторони на запит компетентних органів держави запитуючої Сторони приймають назад осіб, які в`їхали на територію держави запитуючої Сторони або перебувають там з порушенням законодавства цієї держави з питань в`їзду, виїзду і перебування іноземних громадян та осіб без громадянства, якщо встановлено, що ці особи є громадянами держави запитуваної Сторони або втратили її громадянство після в`їзду на територію держави запитуючої Сторони і не набули громадянства іншої держави, або, якщо по відношенню до цих осіб прийнято рішення про відмову в наданні громадянства держави запитуючої Сторони.

Відповідно до ч.4 ст.30 Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Згідно статті 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

З аналізу наведених норм чинного релевантного законодавства та в контексті спірних правовідносин вбачається, що єдиними підставами для продовження строку затримання іноземця або особи без громадянства є неможливість ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечення примусового видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи 23 травня 2019 року за вих. №8.3.-4053/2-19 Державна міграційна служба України звернулася до Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації Головного управління з питань міграції для забезпечення реалізації Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про реадмісію від 22 жовтня 2012 року та направлено запит про реадмісію відносно ОСОБА_1 , уродженця Росії.

Наступний, ідентичний запит до МВС Російської Федерації Головного управління з питань міграції ДМС України було надіслано 24 вересня 2019 року за вих. № 8.3.-7478/2-19, що підтверджено реєстрами відправки кореспонденції поштою за № 97 від 23 травня 2019 року та № 182 від 25 вересня 2019 року.

Разом з тим, як станом на час звернення з даним позовом до суду, так і станом на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, від повноважних органів Російської Федерації не надходило відповідної, належної та достатньої інформації (документів) для реалізації по відношенню до відповідача процедури реадмісії, що свідчить про існування умов, за яких неможливо забезпечити примусову реадмісію відповідача та наявність підстав для продовження строку його затримання.

Крім того, з протоколу Покровського МВ Головного управління ДМС України в Донецькій області про адміністративне затримання за ч.2 ст.263 КУпАП від 22 травня 2019 року №МДО 000076 (т.1 а.с.101) та протоколу Управління ДМС в Миколаївській області про адміністративне правопорушення (не виконання рішення про заборону в`їзду в Україну) від 07 червня 2019 року ПР ММК №044999 (т.1 а.с.52) вбачається що ОСОБА_1 від вчинення підпису вказаних протоколів та надання пояснень відмовився, що, на думку колегії суддів, свідчить про відсутність співпраці відповідача під час процедури його ідентифікації.

Додатково слід зазначити, що згідно протоколу про адміністративне затримання за ч.2 ст.263 КУпАП від 22 травня 2019 року №МДО 000076 (т.1 а.с.101) відповідача було доставлено в приміщення Покровського МВ Головного управління ДМС України в Донецькій області у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого КУпАП саме для встановлення особи порушника.

Крім того, відповідно до ч.5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Так, предметом даних спірних правовідносин є саме наявність/відсутність правових підстав для продовження строку затримання ОСОБА_1 , тому з врахуванням ч.5 ст.308 КАС України, колегія суддів вважає за належне досліджувати спірні правовідносини саме в зазначених межах, оскільки питання про первинне затримання відповідача було вирішено рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24 травня 2019 року у справі №263/7633/19, яке залишене без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року.

Вказані рішення було оскаржено ОСОБА_1 до Верховного Суду, однак станом на час вирішення спірних правовідносин по даній справі суд касаційної інстанції справу №263/7633/19 (про первинне затримання) не розглянув.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що відповідач є громадянином України колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Преамбулою Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року

№2235-III (далі Закон №2235-III) визначено, що цей Закон відповідно до Конституції України визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Положеннями ст.1 вказаного Закону №2235-III передбачено, що громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; реєстрація громадянства України - внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи.

Згідно ст.3 (належність до громадянства України) Закону №2235-III громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Положення ст.6 Закону №2235-III визначено підстави набуття громадянства України. Так, громадянство України набувається:

1) за народженням;

2) за територіальним походженням;

3) внаслідок прийняття до громадянства;

4) внаслідок поновлення у громадянстві;

5) внаслідок усиновлення;

6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя;

7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки;

8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини;

9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства;

10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Розділом IV Закону №2235-III визначено повноваження державних органів, які беріть участь у вирішенні питань громадянства.

Відповідно до ст.25 Закону №2235-III (повноваження Міністерства закордонних справ України, дипломатичних представництв та консульських установ України) Міністерство закордонних справ України, дипломатичні представництва та консульські установи України здійснюють, зокрема, такі повноваження: встановлюють належність до громадянства України відповідно до статті 3 цього Закону; приймають рішення про оформлення набуття громадянства України особами за підставами, передбаченими пунктами 1, 2, 4-10 статті 6 цього Закону; видають особам, які набули громадянство України, паспорти громадянина України для виїзду за кордон, тимчасові посвідчення громадянина України, довідки про реєстрацію осіб громадянами України.

Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок), преамбулою якого визначено, що цей Порядок відповідно до Закону України "Про громадянство України" визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Розділом I Порядку передбачено порядок подання заяв та інших документів для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України.

Відповідно до п.2 (розділ І) Порядку заяви з питань громадянства оформлюються: про встановлення та оформлення належності до громадянства України особою, яка постійно проживає за кордоном, - на ім`я керівника дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи; про оформлення набуття громадянства України особою, яка постійно проживає за кордоном, - на ім`я керівника дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи.

Заяви та інші документи з питань громадянства подаються особою, яка постійно проживає за кордоном, - до дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи (п.4).

Відповідно до п.91 (розділ IV. Порядок провадження за заявами про встановлення або оформлення належності до громадянства України) Порядку дипломатичне представництво чи консульська установа України, до якої подано документи про встановлення або оформлення належності до громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України.

Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, керівник дипломатичного представництва чи консульської установи України або його заступник не пізніш як у місячний строк з дня надходження документів приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України та повідомляє про це заявникові у письмовій формі.

Згідно до п.98 та 99 (розділ IV) Порядку дипломатичні представництва та консульські установи України приймають рішення про оформлення набуття громадянства України, зокрема, за народженням; за територіальним походженням.

Дипломатичне представництво чи консульська установа України, до якої подано документи щодо оформлення набуття особою громадянства України, перевіряє відповідність їх оформлення вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України.

Рішення про оформлення набуття особою громадянства України або про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України приймається не пізніш як у місячний строк з дня надходження документів.

Положеннями п.117 (розділ V. Порядок виконання прийнятих рішень з питань громадянства) Порядку передбачено, що у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України.

З аналізу наведених норм права вбачається, що кінцевим та юридично завершальним етапом оформлення, як встановлення або оформлення належності особи до громадянства України, так і оформлення набуття особою громадянства України, в контексті спірних правовідносин, є прийняття дипломатичним представництвом чи консульською установою України відповідного рішення, на підставі якого відповідні суб`єкти владних повноважень реєструють особу громадянином України.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, а відповідачем протилежного не доведено, що відносно ОСОБА_1 жодне з вказаних рішень прийняте не було, що свідчить про відсутність правових підстав вважати ОСОБА_1 громадянином України.

Доводи апеляційної скарги з приводу наявності у відповідача посвідчення особи на повернення в Україну, що (нібито) свідчить про належність відповідача до громадянства України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки строк дії вказаного посвідчення закінчився 11 травня 2019 року, тобто ще до затримання відповідача з метою реадмісії.

Крім того, вказані обставини щодо належності відповідача до громадянства України, з огляду на видачу ОСОБА_1 посвідчення особи на повернення в Україну, були предметом дослідження Першого апеляційного адміністративного суду під час вирішення питання про затримання (первинне) відповідача.

Так, у постанові від 26 червня 2019 року, яка набула чинності та не скасовувалася, вказаний суд апеляційної інстанції зазначив, що посвідчення особи на повернення в Україну не є документом, який свідчить про безумовну його належність до громадянства України, при цьому посвідчення видане 11 квітня 2019 року з закінченням строку дії 11 травня 2019 року, а відповідача затримано 22 травня 2019 року, що свідчить про відсутність документу, який би засвідчував законне перебування ОСОБА_1 на території України.

Згідно ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Положеннями ч.5 ст.78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року вбачається, що як ОСОБА_1 , так і його представник - Бірюч О.В., брали участь у судовому засіданні, водночас, під час провадження по даній адміністративній справі №473/4795/19, в якій вирішується питання саме про продовження строку затримання відповідача, апелянтом не було надано жодних нових, належних та достатніх доказів, які свідчили б про його належність до громадянства України.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог міграційного органу про продовження строку затримання ОСОБА_1 в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 листопада 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.