Справа № 480/1641/19
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 листопада 2019 р. Справа № 480/1641/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Шевченко І.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Мельник О.П.,
представника позивача - Рижова С.Є.,
представника відповідача - Мельник Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№116)" до Управління Держпраці у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови,-
В С Т А Н О В И В:
Державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№116)» (далі - позивач, ДП «Підприємство ДКВС України (№116)», Підприємство) звернулося до суду з позовною заявою до Управління Держпраці у Сумській області (далі - відповідач), в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову відповідача №44 ДФС-ФС від 12.03.2019 про накладення штрафу у розмірі 25 288 380грн.
Свої вимоги мотивував тим, що оскаржувана постанова про накладення штрафу є протиправною. Представник позивача заперечує факти, викладені в акті перевірки Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області (далі ГУ ДФС у Сумській області), відповідно до яких податковим органом встановлено, що ДП «Підприємство ДКВС України (№ 116)» відповідно до угод, укладених з Державною установою «Сумська виправна колонія (116)» (далі ДУ «СВК (116)», Колонія), упродовж жовтня 2016р. - вересня 2018р., допускало до роботи, всупереч ст. 118 Кримінального-виконавчого кодексу України, без належного оформлення (без укладення трудового договору) 202 особи, а також нарахування та виплату заробітної плати вищевказаним особам, засудженим до позбавлення волі в період з 01.10.2016 по 30.09.2018 без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що суперечить ст. 122 Кримінального-виконавчого кодексу України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Представник позивача стверджує, що ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» у розумінні ч.2 ст.13 Закону України «Про державну кримінальну службу в Україні», ч.1 ст.118 Кримінально-виконавчого кодексу України та ст.21 Кодексу законів про працю України не є роботодавцем для засуджених, не укладає строкові трудові договори з ними, оскільки таке право Кримінально-виконавчим кодексом України надано виключно державній установі.
Ухвалою суду від 22.05.2019 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 12.06.2019 (т.1, а.с.2).
В судовому засіданні 12.06.2019 було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі як співвідповідача та третьої особи ГУ ДФС у Сумській області (т.1, а.с.42) та за клопотанням представника відповідача (т.1, а.с.37) в підготовчому засіданні 12.06.2019 було оголошено перерву до 02.07.2019 (т.1 а.с.42).
12.06.2019 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву (т.1 а.с.44-49), в якому, з урахуванням поданих доказів, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, виходячи з того, що оскаржувану постанову прийнято на підставі акта перевірки ГУ ДФС у Сумській області у повній відповідності до Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509, оскільки позивачем порушено вимоги ст.24 Кодексу законів про працю України.
Не погоджується з доводами позивача про те, що ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» не є роботодавцем для засуджених, та відмічає, що статтею 60 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що засуджені до обмеження волі залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, як правило, на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою. Відповідно до статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг. Засуджені можуть залучатися без оплати праці лише до робіт з благоустрою колоній і прилеглих до них територій, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених або до допоміжних робіт із забезпечення колоній продовольством.
Зазначає, що згідно укладених договорів між позивачем та ДУ «Сумська виправна колонія (№116)» про залучення засуджених до суспільно-корисної праці на контрагентському рівні, а тому позивач у розумінні статті 21 Кодексу законів про працю України є саме роботодавцем, оскільки доручає виконання засудженим певної роботи, вид та обсяг якої визначає самостійно, визначає та надає засудженим робочі місця, визначає тривалість робочого часу та графік роботи.
Відмічає, що згідно вказаних договорів, позивач надає робочі місця для засуджених та забезпечує їх необхідними для виконання роботи інструментами та приладдям, що є свідченням виконання підприємством обов`язків роботодавця відповідно до вимог статті 26 Кодексу законів про працю України.
Також, дотримання ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» встановленого законодавством про працю режиму робочого часу для засуджених свідчить, як вважає представник відповідача про виконання підприємством обов`язків роботодавця.
Крім того, представник відповідача зазначає, що підтвердженням виконання позивачем обов`язків роботодавця для засуджених є також покладення обов`язків на позивача щодо створення для засуджених здорових та безпечних умов виконання роботи, відповідальності за норми охорони праці під час виконання роботи засудженими та забезпечення засуджених засобами індивідуального захисту, спецодягом, спецвзуттям, нарахування позивачем за виконання засудженими роботи заробітної тати та дотримання підприємством відносно засуджених мінімальних державних гарантій в оплаті праці, зокрема, щодо дотримання розміру мінімальної заробітної плати, ведення обліку робочого часу, ведення обліку виконаної засудженими роботи, а також ведення документів первинного бухгалтерського обліку щодо нарахування заробітної плати.
Вважає, що висновки в акті інспекційного відвідування відповідають фактичним обставинам, ґрунтуються на тих доказах, які були отримані під час інспекційного відвідування та має місце порушення вимог частин першої, третьої статті 24 КЗпП України.
Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 02.07.2019, підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.07.2019 (т.1 а.с.88), однак, судове засідання неодноразово відкладалось та в судовому засіданні оголошувались перерви, в тому числі за клопотаннями представників сторін, а також витребування у відповідача додаткових доказів у справі (т.1, а.с.89-91,94, 100, 110, т.2, а.с.1, 4, 12-13).
Крім того, представниками сторін надавалися додаткові пояснення.
Так, представник позивача у поясненнях зазначив, що ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» згідно Статуту підприємства утворено з метою залучення засуджених, які відбувають покарання в установах відбування покарань Державної кримінально-виконавчої служби України, до суспільно корисної праці, забезпечення їх професійно-технічного навчання та отримання прибутку від господарської діяльності. При цьому, частиною 1 статті 60 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що на підприємствах засуджені до обмеження волі залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці на договірній основі. В той же час, статтею 118 Кримінально-виконавчого кодексу України у редакції Закону від 07.09.2016 №1492-8 (набрав чинності з 08.10.2016) передбачено, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до оплачуваної праці, як правило на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором).
Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.
Засуджені були залучені до виконання робіт на об`єктах позивача на підставі цивільно-правових договорів між ДУ «СВК №116», як Виконавцем за договорами, та позивачем, як Замовником за договорами. В порядку ст. 60 КВК України засуджені укладали строкові трудові договори саме з Колонією, оплата наданих Виконавцем послуг здійснювалась на рахунки Виконавця.
Відповідач, не здійснивши належної перевірки, не дослідивши умови договорів, виніс незаконну постанову на підставі невірної протиправної думки посадових осіб ГУ ДФС у Сумській області, викладеної в акті планової документальної виїзної перевірки ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» від 15.02.2019, а тому оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню (т.1 а.с.89-90, 100, 114-249).
Представник відповідача у додаткових поясненнях зазначив, що оскаржувана постанова винесена за:
- фактичний допуск до роботи без укладення трудового договору 202 осіб, в порушення вимог статті 24 КЗпП України (інформація щодо 202 осіб (засуджених), праця яких використовувалась без належного оформлення трудових відносин, відображена в акті документальної виїзної перевірки ГУ ДФС у Сумській області від 15.02.2019 (сторінки 6-12);
- виплату заробітної плати 202 особам без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що є порушенням етапі 122 Кримінально-виконавчого кодексу України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Крім того, не погоджується із доводами позивача про застосування до даних правовідносин ст.60 Кримінально-виконавчого кодексу України, оскільки має місце залучення позивачем до виконання робіт без належного оформлення трудових відносин засуджених, які засуджені не до обмеження волі у виправних центрах, а до позбавлення волі на різні строки відбування покарання у виправних колоніях.
Окрім того, вказав, що надані позивачем строкові договори з 14.02.2017 по 01.04.2018, укладені між засудженими та ДУ «Сумська виправна колонія №116», не спростовують факт допущення позивачем порушення вимог ст.24 КЗпП України, оскільки, відповідно до умов договорів про надання послуг робочої сили №Г-6/Г-3 від 22.01.2016, №Г-4/Г-2 від 06.01.2017, №Г-256/Г-32 від 09.08.2018 фактично власником виконаних робіт є позивач, яким ведуться табелі обліку робочого часу, оформляються наряди виконаних робіт, нараховується щомісячно заробітна плата, тощо, дотримуються норми КЗпП України по відношенню до засуджених.
У поясненнях у задоволенні позову просив відмовити (т.2 а.с.15-16).
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позові та додаткових письмових поясненнях.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, просила суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві та додаткових письмових поясненнях.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вбачає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного.
В судовому засіданні встановлено, що у період з 21.01.2019 по 08.02.2019 ГУ ДФС у Сумській області проведена планова документальна виїзна перевірка ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 01.10.2015 по 30.09.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 30.09.2018, за результатами якої було складено акт від 15.02.2019 №178/18-28-13-04/08680796/10 (т.1 а.с.11-27).
Листом від 21.02.2019 №4778/10/18-28-13-04-23 ГУ ДФС у Сумській області повідомило Управління Держпраці у Сумській області про проведення документальної планової виїзної перевірки позивача та виявлення в ході такої перевірки, що ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» відповідно до угод, укладених з ДУ «СВК (116)», використовувало працю осіб, засуджених до позбавлення волі з порушенням вимог кримінально-виконавчого та трудового законодавства України, а також встановлено, що нарахування та виплата заробітної плати особам, засудженим до позбавлення волі в період з 01.10.2016 по 30.09.2018 проводилась без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (т.1, а.с.50). Даним листом направлявся витяг з акта перевірки (т.1,а.с.51-61,69-80).
22.02.2019 відповідачем прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №44ДФС, відповідно до якого розгляд справи про накладення штрафу за допущення до роботи 202 працівників без оформлення трудового договору, було призначено на 12.03.2019 (т.1, а.с.81), про що позивачу було надіслано повідомлення (т.1, а.с.82), яке вручено представнику позивача 06.03.2019 згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т.1, а.с.83).
Постановою Управління Держпраці у Сумській області №44ДФС-ФС від 12.03.2019 начальником Управління Держпраці у Сумській області Семиног Ю.Д. на підставі акта планової документальної виїзної перевірки ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» від 15.02.2019 №178/18-28-13-04/08680796/10, складеного ГУ ДФС у Сумській області на позивача накладено штраф у розмірі 25288380грн. за порушення вимог ч.3 ст. 24 Кодексу законів про працю України (т.1 а.с.9-10).
В постанові було зазначено, що у ході документальної планової виїзної перевірки ГУ ДФС у Сумській області встановлено, що:
- ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» відповідно до угод, укладених з ДУ «СВК (116)», упродовж жовтня 2016р.-вересня 2018р. допускало до роботи без належного оформлення (без укладення трудового договору) 202 особи (вказані в акті), що суперечить вимогам статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України;
- нарахування та виплата заробітної плати вищевказаним особам, засудженим до позбавлення волі в період з 01.10.2016 по 30.09.2018 проводилася без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що суперечить вимогам статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Надаючи правову оцінку відносинам, що в даному випадку склалися між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» визначає Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 (тут і далі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №509), за приписами п. 2 якого штрафи начальниками територіальних органів Держпраці можуть бути накладені, в тому числі на підставі акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Тобто, відповідач дійсно мав повноваження приймати постанову про накладення штрафу на позивача на підставі акта перевірки, проведеної органами ДФС.
Разом з тим, суд вважає необхідним зауважити, що перевірка дотримання платником податків трудового законодавства не є компетенцією та повноваженням органів ДФС. Відповідач може приймати рішення на підставі акта перевірки ДФС лише за наявності у такому акті достатніх даних про вчинення порушення законодавства про працю, щоб прийняте рішення могло відповідати критеріям правомірності, визначених в ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, в тому числі обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
При цьому, як вбачається, з акта перевірки ГУ ДФС у Сумській області від 15.02.2019 №178/18-28-13-04/08680796/10, податковий орган під час проведення перевірки встановив, що позивачем щороку з 2016 по 2018 роки укладались договори з ДУ «СВК (116) про надання послуг робочої сили (залучення засуджених до суспільно-корисної праці на контрагентському об`єктів), а саме: договір №Г-6/Г-3 від 22.01.2016, №Г-4/Г-2 від 06.012017, №Г-256/Г-32 від 09.08.2018. Аналізуючи зміст вказаних договорів, податковий орган зробив висновок, що позивач для засуджених є роботодавцем.
Далі в акті наводиться інформація про кількість таких осіб, яких підприємство позивача залучало до праці, починаючи з жовтня 2015 року. При цьому, в акті перевірки зазначено таких осіб 203 (т.1, а.с.11-16). В той час як, рішення про розгляд справи про накладення штрафу (т.1, а.с.81) та оскаржувана постанова прийняті, зокрема, за допуск до роботи без належного оформлення (без укладення трудового договору) 202 особи (т.1, а.с.10).
Як встановлено в судовому засіданні, витяг з акта перевірки, наданий відповідачу органом ДФС (т.1, а.с.51-61), був неналежної якості та не містив всіх осіб, яких, на думку податкового органу, допущено до роботи без укладення трудового договору, а відтак, такий акт, на переконання суду не міг бути достатньою підставою для прийняття відповідачем обґрунтованого рішення.
Крім того, як вбачається з оскаржуваної постанови, відповідачем прийнято рішення за допуск підприємством позивача 202-х осіб за роботу без належного оформлення у період з жовтня 2016р. по вересень 2018р. (т.1, а.с.9-10). В той же час, в акті перевірки (т.1, а.с.13-16) в «узагальнених відомостях про осіб, праця яких використовується без належного оформлення трудових відносин» серед 203 осіб зазначено в тому числі осіб, яких залучали до роботи виключно у період до жовтня 2016р. (з жовтня 2015р. по серпень 2016р.). Вказаним обставинам, відповідачем не було надано належної оцінки при прийнятті оскаржуваного рішення. Будь-якого обґрунтування прийняття оскаржуваної постанови за допуск без належного трудового оформлення всіх 202 осіб (в тому числі, які не залучались до роботи у період з жовтня 2016р. по вересень 2018р.), однак, лише за період з жовтня 2016р. по вересень 2018р., а також за допуск саме кого (оскільки в акті перевірки таких осіб вказано 203, а в оскаржуваній постанові 202) представником відповідача не надано.
При цьому, ч.2.ст.265 Кодексу законів про працю України, передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення, в разі:
- фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту),
- оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві,
- виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків.
Тобто, склад правопорушення, за яке передбачено санкцію статтею 265 Кодексу законів про працю України відрізняється від складу порушень податкового законодавства. Для накладення штрафу оскаржуваною постановою відповідач мав встановити не лише загальну кількість працівників у кожному податковому періоді, а саме яку кількість осіб було допущено до роботи без належного оформлення трудового договору, оскільки виконання роботи однією особою протягом кількох податкових періодів не створює у кожному з таких періодів нового складу правопорушення, відповідальність за яке встановлено ст. 265 Кодексу законів про працю України.
Суд не може також погодитись з висновками відповідача про допуск позивачем до роботи працівників без належного оформлення трудових відносин.
Так, відповідно до ст.21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно із ч.ч.1, 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України (ч.1). Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.3).
Як вже зазначалось вище, ГУ ДФС у Сумській області під час перевірки встановлено, що у період з 01.10.2015 по 30.09.2018 позивачем укладались договори з ДУ «СВК (1160) про надання послуг робочої сили (про залучення засуджених до суспільно-корисної праці на контрагентних об`єктах), а саме: договір №Г-6/Г-3 від 22.01.2016, №Г-4/Г-2 від 06.012017, №Г-256/Г-32 від 09.08.2018.
Відповідно до умов договорів №Г-6/Г-3 від 22.01.2016, №Г-4/Г-2 від 06.012017 ДУ «СВК (116) зобов`язувалось протягом строку дії договору за дорученням ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» надати послуги по представленню робочої сили (фізичних осіб з числа засуджених) для виконання ними певних доручень ДП «Підприємство ДКВС України (№116)». ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» забезпечує зайнятість роботою засуджених. Праця засуджених оплачується відповідно до її кількості та якості. ДП «Підприємство ДКВС України (№116)», враховуючи встановлені нормативи, своєчасно забезпечує робочі місця матеріалами та іншими ресурсами, які необхідні для виконання робіт; здійснює постійний технічний контроль за провадженням робіт; забезпечує та відповідає за безпечні умови праці засуджених, дотримання норм техніки безпеки та виробничої санітарії відповідно до вимог законодавства; забезпечує засуджених засобами індивідуального захисту, спецодягом, спецвзуттям (т.1, а.с.64-65, 66-67).
Відповідно до умов договору №Г-256/Г-32 від 09.08.2018, ДУ «СВК (№116)» виконує на об`єктах ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» на території м. Суми та Сумської області роботи загальногосподарського характеру в період по 31.12.2018 силами засуджених Колонії в кількості до 10 осіб з заробітною платою за кожний відпрацьований чол./місяць не нижче 3723грн. ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» забезпечує зайнятість засуджених роботою протягом усього терміну дії договору з урахуванням тривалості робочого тижня відповідно до КЗпП України, з особливостями, обумовленими кримінально-виконавчим законодавством. Розділом 3 договору визначено, що ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» організовує працю засуджених, здійснює постійний технічний контроль за виконанням робіт; забезпечує та відповідає за безпечні умови праці робітників із числа засуджених, дотримання норм охорони праці і виробничої санітарії відповідно до вимог законодавства. За виконану роботу ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» перераховує заробітну плату засуджених на розрахунковий рахунок ДУ «Сумська виправна колонія (№116)», не пізніше 10 числа наступного місяця (т.1,а.с.62-63).
При цьому, обґрунтовуючи свою позицію представник відповідача наголошує на тому, що аналіз договорів, укладених позивачем з ДУ «СВК (№116), які були надані разом з актом перевірки ГУ ДФС у Сумській області та листа ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» (т.1, а.с.68), в якому позивач зазначає, що ним нараховувалась заробітна плата засудженим згідно робочого наряду та табелю обліку робочого часу, свідчить про те, що саме позивач виконував обов`язки роботодавця для засуджених. До таких тверджень суд відноситься критично, оскільки із супровідного листа вбачається, що ГУ ДФС у Сумській області на адресу управління Держпраці у Сумській області направлено лише витяг з акта перевірки на 52 аркушах (т.1, а.с.51-61,69-80). Про направлення додатків до акта чи копій договорів, а тим більше листа ДП «Підприємство ДКВС України (№116)» не зазначається (т.1,а.с.50). Відповідачем не надано доказів того, що зазначений лист позивача (т.1, а.с.68) та копії договорів були у його розпорядженні на момент винесення постанови, яка оскаржується. Крім того, з листа позивача (т.1, а.с.68), на який посилається представник відповідача в обґрунтування своєї позиції, взагалі не можна зрозуміти, коли саме та за який період надавалась зазначена інформація, а відтак, вказаний доказ суд не може брати до уваги.
Крім того, правове регулювання залучення до праці осіб з числа засуджених має свої особливості, пов`язані зі статусом таких осіб та врегульовано не тільки Кодексом законів про працю України, а й іншими спеціальними нормативними актами. Так, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 №2713-ІV підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.
Порядок залучення до праці осіб, засуджених до позбавлення волі, врегульовано ст.118 Кримінально-виконавчого кодексу України. У період часу, який перевірявся ГУ ДФС у Сумській області, ця норма зазнавала змін, що не було враховано відповідачем. Так, редакція цієї статті, яку наводить у своєму відзиві відповідач (Засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг), набула чинності лише 28.08.2018.
При цьому, у редакції чинній до 08.10.2016, засуджені до позбавлення волі мають право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Адміністрація зобов`язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею.
У редакції, що була чинною з 08.10.2016 по 27.08.2018, було передбачено, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.
Кримінально-виконавчий кодекс України у відносинах, пов`язаних із залученням до праці засуджених є спеціальним нормативним актом порівняно з Кодексом законів про працю України. До правовідносин, що розглядаються, має застосовуватись саме спеціальний нормативний акт.
Як встановлено судом оскаржувана постанова прийнята за допуск осіб без оформлення трудових договорів у період з жовтня 2016р. по вересень 2018р. Виходячи з наведених редакцій ст.118 Кримінально-виконавчого кодексу України у період з 08.10.2018 до 27.08.2018 обов`язок укладення трудових договорів покладався на виправну колонію (слідчий ізолятор). Незважаючи на наявність у правовідносинах, що існували між позивачем та працівниками з числа засуджених, певних ознак, притаманних трудовим відносинам, у позивача не було обов`язку укладати з такими особами трудові договори. Залучаючи засуджених до праці без укладення трудового договору у цей період позивач діяв правомірно, а висновок відповідача про вчинення правопорушень трудового законодавства є необґрунтованим.
Більш того, як вбачається з наданих представником позивача доказів, отриманих ним від ДУ «СВК (116) (т.1, а.с.116), в тому числі договорів, укладених між Колонією і засудженими, у 2015, 2016, 2017 та 2018 роках, на виконання ст. 118 Кримінально-виконавчого кодексу України у редакції Закону від 07.09.2016 № 1492-8 (набрав чинності з 08.10.2016), між засудженими та саме ДУ «Сумська виправна колонія (№ 116)» укладалися строкові трудові договори, предметом яких (розділ 1 договорів) були трудові відносини на час відбування особами, засудженими до позбавлення волі, покарання в державній установі. У ході виконання таких договорів засуджені зобов`язувалися виконувати роботу у місцях, і на роботах визначених державною установою, а державна установа зобов`язувалась виплачувати працівникам заробітну плату та забезпечувати необхідні умови праці. Цими договорами визначалось, що засуджені залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах визначених Колонією, з урахуванням наявних виробничих потужностей.
Крім іншого, відповідно до умов вказаних трудових договорів саме на Колонію покладався обов`язок надати робоче місце засудженому і забезпечити його необхідними матеріально-технічними засобами, забезпечити належну охорону та ізоляцію засуджених, застрахувати засудженого від нещасного випадку, забезпечити засудженого спецодягом, інструментом, приладдям, засобами індивідуального захисту (т.1, а.с.117-249).
Крім того, надані договори від 03.01.2015 №Г-1/Г-2 про надання послуг робочої сили (т.1, а.с.117) та, зокрема, від 09.01.2018 №Г-7/Г-4 (т.1, 120) про залучення засуджених до суспільно-корисної праці, які не досліджувалися під час перевірки, спростовують доводи, викладені податковим органом в акті перевірки про відсутності інших укладених протягом 2015-2018 рр. договорів підприємством позивача при використанні праці засуджених. При цьому, зі змісту договору від 09.01.2018 №Г-7/Г-4 (т.1, 120) вбачається, що виконавець (Колонія) надає в розпорядження Замовника (позивач) для залучення до суспільно-корисної праці у місцях і на роботах визначених адміністрацією колонії засуджених, які мають бажання бути залученими до оплачуваної праці та УКЛАЛИ строковий ДОГОВІР з ВИКОНАВЦЕМ (Колонією). Оплата виконаних робіт здійснюється Замовником (позивачем) шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Виконавця після підписання звіту (акту виконаних робіт) про залучення засуджених до праці.
Тобто, враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги вказані строкові трудові договори, у розумінні Кодексу законів про працю України, позивач не є роботодавцем по відношенню до осіб, засуджених до позбавлення волі, які відбувають покарання у виправній колонії та не укладає жодних договорів з засудженими особами.
До посилання представника відповідача на договір №Г-256/Г-32 від 09.08.2018 (т.1, а.с.62-63), суд відноситься критично, у зв`язку з тим, що вказаний договір був укладений лише 09.08.2018, а в Розділі 1 «Предмет договору» не було вказано періоду з якого Колонія буде розпочинати виконувати на об`єктах позивача роботи силами засуджених. При цьому, на початку 2018 року був укладений між підприємством позивача та Колонією інший договір від 09.01.2018 №Г-7/Г-4 (т.1, 120) про залучення засуджених до суспільно-корисної праці. Доказів того, що саме відповідно до договору №Г-256/Г-32 від 09.08.2018 (т.1, а.с.62-63) були залучені засуджені у період серпня-вересня 2018р., (а не відповідно до договору від 09.01.2018 №Г-7/Г-4 (т.1, 120) представником відповідача надано не було. Більш того, з деякими засудженими, залученими в тому числі з 09.08.2018 - вересень 2018р. трудові договори з терміном дії на весь період відбування покарання, були вже укладені з Колонією (т.1, а.с.123-249).
Щодо зазначення в оскаржуваній постанові висновку про те, що нарахування та виплата заробітної плати 202 особам засудженим до позбавлення волі за період з 01.10.2016 по 30.09.3018 проводилось без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що є порушенням ст. 122 Кримінально-виконавчого кодексу України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», суд зазначає наступне.
Дійсно, засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню (ч.1 ст.122 Кримінально-виконавчого кодексу України).
При цьому, згідно статті 120 Кримінально-виконавчого кодексу України, в редакції чинній до 28.08.2018, праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. У виправних колоніях на особовий рахунок засуджених, які залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці, зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як п`ятдесят відсотків нарахованого їм місячного заробітку.
Дані умови оплати праці зазначені у строкових трудових договорах, укладених засудженими з Колонією в розділі 4 «Оплата праці» (т.1, а.с.121-249).
В той же час, згідно пп.1 п.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є, серед іншого, роботодавці підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
При цьому, як вже зазначено вище позивач не є роботодавцем відносно засуджених до позбавлення волі, підприємство позивача не укладало жодних договорів з засудженими особами та не вело розрахунки безпосередньо з засудженими. Як вбачається з наданих договорів, укладених між підприємством позивача та ДУ «СВК (116)» (т.1, а.с.117-120, 64-67), Виконавець (Колонія) зобов`язується протягом строку дії договору за дорученням Замовника (позивача) надати послуги по представленню робочої сили (фізичних осіб з числа засуджених) для виконання ними певних доручень Замовника, а Замовник зобов`язується оплатити ці послуги (п.1.1.). Оплата наданих послуг здійснюється Замовником шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Виконавця згідно актів наданих послуг.
Тобто, засуджені були залучені до виконання робіт на об`єктах позивача на підставі цивільно-правових договорів між ДУ «СВК (№116)», як Виконавцем за договорами, та позивачем, як Замовником за договорами. В порядку ст.118 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені укладали строкові трудові договори саме з ДУ «СВК (№116)», а оплата наданих виконавцем послуг (Замовником - позивачем) здійснювалась на рахунки не засуджених, а Виконавця (Колонії), який вже в свою чергу, згідно умов строкових трудових договорів і перераховував заробітну платну безпосередньо засудженим.
Окремо варто відмітити, що в оскаржуваній постанові йде мова про те, що 202 особам, позивачем нараховувалась та виплачувалась заробітна плата в період з 01.10.2016 по 30.09.2018 без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (т.1, а.с.10).
Разом з тим, як вбачається з акта перевірки, вказане порушення викладено у пп.3.3 акта, та в ньому відмічено, що у вказаний період 01.10.2016 по 30.09.2018 підприємством позивача було залучено 881 засуджених (т.1, а.с.58-59, а.с.19зворота.с.22). При цьому перелік таких осіб у акті перевірки відсутній, у зв`язку з чим неможливо з`ясувати чи були це одні і ті ж особи, та кому саме із засуджених нараховувалась та виплачувалась заробітна плата в період з 01.10.2016 по 30.09.2018 без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Як вже зазначалось вище склад правопорушення, за яке передбачено санкцію статтею 265 Кодексу законів про працю України відрізняється від складу порушень податкового законодавства. Для накладення штрафу оскаржуваною постановою відповідач мав встановити не лише загальну кількість працівників у кожному податковому періоді, зокрема, кому саме із засуджених нараховувалась та виплачувалась заробітна плата без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки нарахування та виплата заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування одній особі протягом кількох податкових періодів не створює у кожному з таких періодів нового складу правопорушення, відповідальність за яке встановлено ст. 265 Кодексу законів про працю України.
Також варто відмітити, що як вбачається з рішення про розгляд справи про накладення штрафу вказане рішення відповідачем приймалось виключно, у зв`язку з порушенням позивачем ст.24 Кодексу законів про працю України (т.1, а.с.81). Про порушення позивачем порядку нарахування і виплати заробітної плати у даному рішенні не зазначено.
Крім того, як вбачається з оскаржуваної постанови санкція накладена лише за одне порушення у розмірі 25288380грн. (4173грн. (м.з.п.)*30(кратність)*202 особи), в той час, як допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків є різними самостійними порушеннями. При цьому, відповідачем не надано належних доказів, саме за вчинення якого порушення була накладена оскаржувана постанова.
Суд звертає увагу, що складовою принципу верховенства права є принцип пропорційності. Сам же принцип пропорційності має також три підпринципи: - адекватність (міра адекватна для досягнення завчасно встановленої цілі, якщо бажаний результат може бути досягнуто тільки за умови звертання до цієї міри); - необхідність (міра є законною з найменш можливими обмеженнями при умові досягнення легітимної цілі); - пропорційність як сувора вимога (серйозність втручання та серйозність причин, які виправдовують це втручання, повинні бути пропорційними одна до іншої).
Принцип пропорційності розвинув Європейський суд з прав людини в рішенні Handyside v. the United Kingdom (ECHR 5. - 1976. - para.18), де Суд відзначив, що кожна «спеціальна процедура», «умова», «обмеження» чи «покарання», які покладені, повинні бути пропорційні легітимній меті, що переслідується.
Пропорційність stricto sensu або «пропорційний результат» є найважливішою складовою принципу пропорційності. Згідно принципу пропорційності stricto iuris для того, щоб виправдати певні обмеження прав, має існувати відповідне відношення («пропорційні» у вузькому сенсі слова) між результатом, який досягається при задоволенні легітимної мети, та шкодою, яка завдається правам через використання законних засобів. Обмеження прав, яке не буде пропорційним stricto iuris, якщо шкода, заподіяна при обмеженні прав буде більшою за ту користь, що буде досягнута. При чому суть балансу полягає в найменшому обмеженні прав та найбільшому результаті для суспільства, а не в досягненні результату будь-якою ціною чи недопущенні обмеження прав.
Прийняття рішень, вчинення дій пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення (дії), є критерієм, який випливає з принципу пропорційності (адекватності). Дотримання принципу пропорційності особливо важливе при прийнятті рішень або вжитті заходів, які матимуть вплив на права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб.
З огляду на викладене, суд враховує, що оскаржуваною постановою до позивача застосовано найбільшу міру покарання у вигляді максимально можливого розміру штрафу. Фактично відповідачем в автоматичному режимі застосовано найбільший розмір законодавчо встановленої санкції, без урахування та без дослідження будь-яких обставин скоєння стверджуваного суб`єктом владних повноважень позивачем правопорушення, що на переконання суду є безумовним порушенням принципу пропорційності.
При цьому, відповідач, мав можливість скористатись своїм правом, визначеним пп.6 п.5 Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 після отримання акта перевірки від ГУ ДФС у Сумській області для призначення власного інспекційного відвідування, з метою зібрання достатніх та належних доказів для прийняття обґрунтованої постанови, однак, даним правом Управляння Держпраці у Сумській області не скористалось.
Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини у справі, досліджені докази, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова відповідачем не була прийнята обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, розсудливо, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), а тому не може відповідати критеріям правомірності, визначених у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, є протиправною та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Сумській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №44ДФС-ФС від 12.03.2019, якою на державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№116)" накладено штраф у розмірі 25 288 380,00грн.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 09.12.2019.

Суддя І.Г. Шевченко