Справа № 826/10514/17
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2019-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2019 року

Київ

справа №826/10514/17

адміністративне провадження №К/9901/55101/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів - Єресько Л.О., Соколова В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2018 року (судді: Кузьменко В. В., судді: Бабенко К. А., Степанюк А. Г.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду першої інстанції з позовом про визнання протиправними дії Державної фіскальної служби України по проведенню перевірки, передбаченої пунктами 1 та частини 5 статті 5 Закону України «Про очищення влади» та фіксації її результатів у довідці Державної фіскальної служби України від 25 грудня 2015 року, визнання протиправними дії Державної фіскальної служби України по складанню довідки від 25 грудня 2015 року про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» в частині зазначення у ній відомостей, що до ОСОБА_1 застосовується заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», зобов`язання Державної фіскальної служби скасувати довідку Державної фіскальної служби України від 25 грудня 2015 року, якою встановлено, що до ОСОБА_1 застосовується заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Законом України «Про очищення влади» встановлені чіткі вимоги щодо застосування до особи заборони, яка передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, у зв`язку з чим вважає, що відсутні правові підстави для застосування до нього заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2018 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Державної фіскальної служби України по проведенню перевірки стосовно ОСОБА_1 та фіксації її результатів у довідці Державної фіскальної служби України від 25 грудня 2015 року про результати перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади". Визнано протиправними дії Державної фіскальної служби України по складанню довідки від 25 грудня 2015 року про результати перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади" стосовно ОСОБА_1 в частині зазначення у ній відомостей, що "до ОСОБА_1 застосовується заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади". Зобов`язано Державну фіскальну службу України скасувати довідку Державної фіскальної служби України від 25 грудня 2015 року про результати перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади", якою встановлено, що до ОСОБА_1 застосовується заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади".

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що враховуючи, що у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року ОСОБА_1 не обіймав посад керівника/заступника керівника територіального органу, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізацію державної податкової та/або митної політики, до позивача не підлягав застосуванню пункту 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2018 року зупининено провадження у справі № 826/10514/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2018 року, до набрання законної сили судовим рішенням за наслідками розгляду Конституційним Судом України подань Верховного суду України та 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про очищення влади».

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що з метою дотримання принципів законності, з метою справедливого, неупередженого вирішення справи суд дійшов висновку про необхідність зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням за наслідками розгляду Конституційним Судом України подання Верховного Суду України та 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України „ Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року № 1682-VII необхідно зупинити провадження у справі.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.

Позивачем, подано касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2018 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду

Скаржник вважає, що враховуючи спірні відносини, будь-які підстави для зупинення провадження у справі відсутні, оскільки позивач не обіймав жодну з перелічених в законі посад у зазначені в законі періоди. Крім того, скаржник стверджує, що відповідач порушив порядок проведення перевірки, передбачений Законом України "Про очищення влади".

Позиція інших учасників справи.

Від відповідача до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Рух касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2019 року відкрито провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду, касаційне провадження №К/9901/55101/18 (адміністративна справа №826/10514/17) визначено колегію суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду для розгляду даної касаційної скарги у наступному складі: судді - доповідача - Желтобрюх І. Л., суддів - Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року № 550/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Желтобрюх І. Л.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено наступний склад суду: судді - доповідача Загороднюка А.Г., суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 20 грудня 2019 року зазначену адміністративну справу призначив до розгляду.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.

ОСОБА_1 у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року займав посади:

з 17 серпня 2009 року по 09 березня 2010 року - заступник начальника Куп`янської митниці - начальник служби боротьби з контрабандою та порушення митних правил; з 10 березня 2010 року по 10 березня 2011 року - заступник начальника Кримської митниці - начальник служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил;

з 26 серпня 2011 року по 21 вересня 2011 року - виконуючий обов`язки заступника начальника Львівської митниці - начальника служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил;

з 22 вересня 2011 року по 18 січня 2012 року - заступник начальника Львівської митниці - начальник служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил;

з 15 жовтня 2012 року по 12 грудня 2012 року- виконуючий обов`язки заступника начальника Луганської митниці- начальника служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил;

з 13 листопада 2012 року по 24 квітня 2013 року - заступник начальника Луганської митниці - начальник служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил.

У період з 04 жовтня 2013 року по 22 лютого 2014 року ОСОБА_1 обіймав посади:

з 04 жовтня 2013 року- головний спеціаліст третього відділу досліджень розслідувань Київського міського територіального відділення АМК;

з 05 грудня 2013 року до 06 жовтня 2014 року - головного державного інспектора відділу у взаємної адміністративної допомоги управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Головного оперативного управління Міністерства доходів і зборів України.

09 грудня 2014 року наказом Державної фіскальної служби України призначений на посаду заступника аналітично-пошукового відділу управління аналізу ризиків та протидії правопорушенням Київської митниці Державної фіскальної служби України.

На підставі наказу Державної фіскальної служби України № 70 від 23 грудня 2015 року позивача звільнено з посади начальника управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Київської митниці ДФС за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України, тоді як довідка про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», складена та підписана 25 грудня 2015 року, тобто через два дні після того, як ОСОБА_1 був звільнений.

Не погоджуючись з результатами перевірки, відповідно до Закону України «Про очищення влади», позивач звернувся до суду з даним позовом.

Позиція Верховного Суду

Надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, зазначає таке.

Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Верховний Суд вважає, що ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2018 року зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає, а викладені у касаційній скарзі доводи є обґрунтованими, з огляду на таке.

За правилом пункту 3 частини першої статті 236 КАС України суд зупиняє провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Відповідно до частин першої, другої статті 152 Конституції України в редакції постановлення оскаржуваних ухвал, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За вказаним принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 1997 року № 8-зп/1997).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. <…> Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього (абзаци другий, третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99).

Заначений принцип також знайшов своє відображення у низці законодавчих актів, зокрема, у статті 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, статті 5 Кримінального кодексу України, статті 5 Цивільного кодексу України та інших.

При цьому положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи) (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99).

Отже, за чинного правового регулювання закони, інші правові акти або їх окремі положення втрачають чинність у визначений Конституційним Судом України день, але не раніше дня ухвалення ним рішення.

Виключенням із цього правила може бути надання нормі права ретроактивної дії у випадках пом`якшення або скасування юридичної відповідальності фізичної особи (стаття 58 Конституції України; Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99).

У силу статті 242 КАС України в редакції судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на приписи зазначеної норми процесуального закону, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Це означає, що судове рішення має міститись пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

Верховний Суд зазначає, що під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи слід розуміти те, що обставини, які розглядаються у такій іншій справі, не можуть бути встановлені адміністративним судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог тощо.

Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду (речення друге пункту 3 частини першої статті 236 чинного КАС України).

Зупинення провадження в адміністративній справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, є доцільним у випадках, коли предметом розгляду органу конституційної юрисдикції є норми закону чи іншого акту, якими врегульовано питання щодо юридичної відповідальності фізичної особи.

В інших випадках визнання неконституційним закону чи іншого акту не матиме впливу на правове регулювання відносин, що виникли (відбулися) до ухвалення рішення Конституційним Судом України.

Вирішуючи питання щодо зупинення провадження в адміністративній справі з підстав неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, суд повинен належним чином проаналізувати імовірні наслідки ухвалення Конституційним Судом України рішення за результатом розгляду справи, їх взаємозв`язок із спірними правовідносинами, що є предметом розгляду в адміністративній справі, підставами позову, та відобразити відповідні висновки у своїй ухвалі.

Щодо зупинення провадження в адміністративній справі до розгляду Конституційним Судом України питання конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» Суд зазначає, що відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону України від 16 вересня 2014 року № 1682-VII «Про очищення влади» (далі - Закон № 1682-VII) очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Згідно з частинами третьою, четвертою цієї ж статті протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону. Особи, зазначені у частинах третій, п`ятій-сьомій статті 3 цього Закону, не можуть обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), протягом п`яти років з дня набрання чинності відповідним рішенням суду.

Посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації), та критерії її здійснення визначені у статтях 2, 3 Закону № 1682-VII.

Загальний аналіз Закону № 1682-VII, зокрема, запроваджених ним заборон обіймати певні посади (перебувати на службі) за ознакою обіймання певних посад (у тому числі у певний період) або встановлення недостовірності відомостей щодо наявності майна (майнових прав), зазначених у деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, а також у випадку неподання заяви про проходження відповідної перевірки, дає підстави для висновку про те, що застосування до фізичної особи названих заборон є специфічним видом юридичної відповідальності.

У спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, пов`язаних із реалізацією Закону № 1682-VII, зупинення провадження в адміністративних справах до розгляду Конституційним Судом України питання щодо конституційності окремих положень цього Закону може бути визнано доцільним за умов дійсної пов`язаності потенційного результату розгляду цього питання з фактичними обставинами адміністративної справи та належного обґрунтування судом необхідності такого зупинення.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За правилами статті 6 КАС України (у чинні редакції) та статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» норми Конвенції та практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) є джерелами права для судів України.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях указував на необхідність дотримання судами держав - учасниць Конвенції принципу розгляду справи судами впродовж розумного строку. Практика ЄСПЛ із цього питання є різноманітною й залежною від багатьох критеріїв, серед яких складність прави, поведінка заявника, судових та інших державних органів, важливість предмета розгляду та ступінь ризику терміну розгляду для заявника тощо (§ 124 рішення у справі «Kudla v. Poland», § 30 рішення у справі «Vernillo v. France», § 43 рішення у справі «Frydlender v. France» , § 43 рішення у справі «Wierciszewska v. Poland», § 23 рішення в справі «Capuano v. Italy» та ін.).

Не вдаючись до детального аналізу практики ЄСПЛ із питання, що розглядається, Верховний Суд нагадує про відображений у § 45 Рішення у справі Frydlender v. France (заява № 30979/96) висновок Суду, згідно з яким «Договірні держави повинні організувати свої правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати кожному право на остаточне рішення протягом розумного строку при визначенні його цивільних прав та обов`язків (див. Caillot v. France, № 36932/97, § 27, 04 червня 1999 року). Далі Суд знову зазначає, що працівник, який вважає, що роботодавець неправомірно відсторонив чи звільнив його, має важливий особистий інтерес до забезпечення швидкого судового розгляду питання законності цього заходу, оскільки трудові спори за своєю природою вимагають оперативного вирішення, враховуючи значимість цього питання для зацікавленої особи, яка через звільнення втрачає засоби для існування (див. рішення Obermeier v. Austria від 28 червня 1990 року, § 72, та рішення Caleffi v. Italy від 24 травня 1991 року, § 17)».

Отже, тривале зволікання судами з розглядом трудових спорів, різновидом яких є спори щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, ставить під загрозу дотримання з боку України пункту 1 статті 6 Конвенції.

Оцінка обставин справи

У цій справі суд апеляційної інстанції, зупиняючи провадження у справі, виходив з того, що конституційність норм статті 3 Закону № 1682-VII має безпосередній вплив на вирішення цієї адміністративної справи, а розгляд останньої до вирішення відповідної справи Конституційним Судом України є неможливим.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції жодним чином не обґрунтував наявність зв`язку між очікуваним рішенням Конституційного Суду України за наслідками розгляду згаданих вище конституційних подань і предметом даного спору, в тому числі не конкретизував, у чому саме полягає об`єктивна неможливість розгляду даної справи без попереднього вирішення органом конституційної юрисдикції зазначених подань.

Висновки по суті вимог касаційної скарги.

За наведеного правового регулювання та обставин справи Верховний Суд констатує, що оскаржуване судове рішення не відповідає визначеним КАС України критеріям обґрунтованості. Відтак, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Крім того, згадане конституційне провадження за конституційними поданнями Верховного Суду України та 47 народних депутатів щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону № 1682-VII розглядається з 16 квітня 2015 року. Станом на момент касаційного розгляду справа залишається нерозглянутою, що додатково викликає сумнів у доцільності подальшого зупинення провадження у цій справі.

Таким чином, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення - скасуванню із направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Оскільки справа направляється для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, то з врахуванням положень статті 20 КАС України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справа направляється до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Судові витрати.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2018 року скасувати, а справу направити до Шостого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач: А.Г. Загороднюк

Судді Л.О. Єресько

В.М. Соколов