Справа № 826/19861/16
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2019-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 грудня 2019 року

Київ

справа №826/19861/16

адміністративне провадження №К/9901/34539/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Тацій Л.В.,

суддів: Стрелець Т.Г., Стеценка С.Г.,

перевіривши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року по справі № 826/19861/16 за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до Національного банку України про визнання протиправними рішення, дій, стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року, Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України, в якому просило:

- визнати протиправними рішення/дії Національного банку України від 16 лютого 2015 року, 10 лютого 2015 року, 19 березня 2015 року, 12 березня 2015 року, 26 березня 2015 року, 31 березня 2015 року, 02 квітня 2015 року, 11 лютого 2015 року щодо визнання грошових коштів в сумі 419 350,00 грн. «навмисно пошкодженими під час надзвичайного режиму», їх вилучення як сумнівних та зобов`язання АТ «Ощадбанк» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» відшкодувати Національному банку України недостачу в сумі 419 350,00 грн;

- визнати протиправним рішення Національного банку України від 18 липня 2016 року щодо відмови у поверненні грошових коштів, що набуті на підставі рішень суб`єкта владних повноважень, в сумі 419 350,00 грн.;

- стягнути із Національного банку України грошові кошти у сумі 419 350,00 грн. шляхом перерахування на п/р 37392003 філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк», МФО 351823, .

Представником відповідача під час судового засіданні в суді першої інстанції подано клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення до суду.

Зазначене клопотання обґрунтовано тим, що позивачем подано позов з пропуском шестимісячного строку звернення до суду та просив залишити позовну заяву без розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Клопотання Національного банку України про залишення адміністративного позову без розгляду задоволено.

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до Національного банку України про визнання протиправними рішення, дій, стягнення коштів - залишено без розгляду.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просив дану ухвалу скасувати, як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року, апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - Кокольського Сергія Івановича - залишено без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року - без змін.

На зазначені судові рішення позивач подав касаційну скаргу, яку зареєстровано у Верховному Суді 11 грудня 2019 року.

За правилами частини 1 статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги та зміст ухвалених у цій справі судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Частиною 3 статті 3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують положення статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції, позицію якого підтримав апеляційний суд, виходив з того, що адміністративний позов поданий з порушенням строку на звернення до суду.

Дотримання строку звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах.

Так, в силу вимог частини 1 статті 99 КАС України (у редакції, чинній на час подання позову до суду), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 99 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Строк в шість місяців визнано законодавцем достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено, визначилася, чи буде вона звертатися до суду із позовом щодо оскарження рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Аналогічні положеннями містяться й у статті 122 КАС України, яка є чинною на момент постановлення даної ухвали.

Приписами частин 1 та 2 цієї статті передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2019 року по справі № 826/7754/17, від 28 березня 2018 року по справі № 809/1087/17 та від 22 листопада 2018 року по справі № 815/91/18.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, кожній особі гарантується право на звернення до суду.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях зазначив, що «пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків... У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді... Однак це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання такого права стосовно неповнолітніх та психічно хворих осіб» (пункт 35 рішення від 12 березня 2009 року за заявою № 20347/03 у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України», пункт 50 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93 та № 22095/93 у справі «Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 59 рішення від 13 липня 1995 року за заявою № 18139/91 у справі «Толстой Милославський проти Об`єднаного Королівства»).

Також, у пункті 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» зазначено, що «Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу».

Крім того, початок шестимісячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Тому, при визначенні початку цього строку суд має з`ясувати момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що листи від Управління Національного банку України в Харківській області разом з актами про дослідження сумнівних банкнот від 10 лютого 2015 року № 36, від 16 лютого 2015 року № 42, від 12 березня 2015 року № 122, від 19 березня 2015 року № 155, від 19 березня 2015 року № 156, від 26 березня 2015 року № 183, від 31 березня 2015 року № 186, від 02 квітня 2015 року № 190, від 05 лютого 2015 року № 506 були направлені Національним банком України та отримані позивачем протягом 2015 року, що останнім не заперечується.

Разом з тим, позивач звернувся з відповідним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва лише в грудні 2016 року.

Щодо посилання позивача на те, що останній дізнався лише з листа Національного банку від 18 липня 2016 року, апеляційний суд визнав безпідставним.

Таким чином, посилання позивача на даний лист як «прийняте рішення Національного банку про відмову у відшкодуванні коштів» є необґрунтованим.

Тому, у будь-якому випадку початок перебігу строку на звернення до суду не може відраховуватись від 18 липня 2016 року, про що стверджував Банк та наведене вище, на думку Національного банку дає підстави стверджувати, що ще в 2015 році позивач дізнався та повинен був дізнатись про порушення своїх прав Національним банком, яке мало місце на думку Позивача.

Відтак, звернення позивача до суду із позовом 09 грудня 2016 року відбулось поза межами строку, установленого статтею 99 КАС України.

Також, апеляційний суд звертав увагу на те, що позивач у клопотанні про поновлення строку на звернення з позовом до суду не зазначав поважні причини пропуску строку, та лише посилався на те, що строк не пропущено, оскільки його перебіг, на думку останнього почався з 18 липня 2016 року.

Таким чином, фактично позивач просив не поновити строк, а визнати його не пропущеним.

Водночас, позивач не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів про наявність поважних причин пропуску строку на звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до частини 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З системного аналізу наведених положень КАС України вбачається, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Отже, судом не встановлено обставин, які надавали б суду підстави вважати причини пропуску строку звернення з позовом до суду поважними, оскільки у позивача було достатньо часу для реалізації права на судовий захист, з урахуванням наявних матеріалів у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд констатує, що суд першої інстанції, позицію якого підтримав і апеляційний суд, дійшов висновку про залишення позовної заяви без розгляду, вірно застосував положення статтей 122 та 123 КАС України, правильне їх застосування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумнівів щодо застосування чи тлумачення зазначених норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для визнання касаційної скарги необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.

На підставі вищенаведеного та керуючись статтями 328, 333 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року по справі № 826/19861/16 за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до Національного банку України про визнання протиправними рішення, дій, стягнення коштів.

Надіслати Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Тацій Л.В.

Суддя Стрелець Т.Г.

Суддя Стеценко С.Г.