Справа № 760/619/15-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 грудня 2019 року

Київ

справа №760/619/15-а

адміністративне провадження №К/9901/47366/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Бевзенка В. М., Білак М. В.,

за участі

секретаря судового засідання Івашка О.Л.,

представника позивачів ОСОБА_1 ,

представника відповідача Дибця О.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Національного університету оборони України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення грошової компенсації, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою представника позивачів ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2018 року (судді Земляна Г.В., Костюк Л.О., Сорочко Є.О.),

І. Суть спору

1. У січні 2011 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Національного університету оборони України, у якому просили:

1.1 визнати протиправною бездіяльність Національного університету оборони України щодо невиплати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 грошової компенсації замість неотриманого речового майна;

1.2 стягнути на користь ОСОБА_2 з Національного університету оборони України грошову компенсацію замість неотриманого речового майна в сумі 6255,82 грн.;

1.3 стягнути на користь ОСОБА_3 з Національного університету оборони України грошову компенсацію замість неотриманого речового майна в сумі 7734,08 грн.;

1.4 стягнути на користь ОСОБА_4 з Національного університету оборони України грошову компенсацію замість неотриманого речового майна в сумі 4074,91 грн.;

1.5 стягнути на користь ОСОБА_5 з Національного університету оборони України грошову компенсацію замість неотриманого речового майна в сумі 7978,20 грн.

2. Позовні вимоги обґрунтували тим, що у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас відповідач видав їм довідки про вартість речового майна, що підлягає видачі при звільненні в запас (у відставку). У цих довідках зазначено перелік речового майна, право на отримання якого вони мали під час проходження військової служби, але не отримали. У тих самих довідках зазначено також вартість неотриманого речового майна і оскільки відповідач, виключивши їх зі списків особового складу (без їхньої на те згоди) не компенсував вартості цього майна, вони звернулися з цим позовом до суду.

3. З посиланням на статтю 91 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII), пункти 14, 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 (уже втратило чинність, але діяло на дату виникнення спірних відносин; далі - Положення № 1444) позивачі зазначили, що неотримане речове майно є їхньою власністю, тому просять суд стягнути з відповідача компенсацію за неотримане речове майно за весь період проходження військової служби відповідно до довідок, виданих їм при звільненні.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

4. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 проходили військову службу в Збройних Силах України.

5. Відповідно до наказу Міністра оборони України № 268 від 31 березня 2010 року підполковник ОСОБА_2 звільнений з військової служби у запас відповідно до пункту «б» частини шостої статті 26 Закону № 2011-ХІІ (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу. За наказом начальника Національного університету оборони України (по стройовій частині) № 63 від 14 травня 2010 року виключений зі списків особового складу.

6. Відповідно до наказу Міністра оборони України № 450 від 25 травня 2010 року полковник ОСОБА_3 звільнений з військової служби у запас відповідно до пункту «б» частини шостої статті 26 Закону № 2011-ХІІ (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу. За наказом начальника Національного університету оборони України (по стройовій частині) № 95 від 1 липня 2010 року виключений зі списків особового складу.

7. Відповідно до наказу Міністра оборони України № 641 від 5 липня 2010 року підполковник ОСОБА_5 звільнений з військової служби у запас відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 Закону № 2011-ХІІ (у зв`язку із закінченням строку контракту) з правом носіння військової форми одягу. За наказом начальника Національного університету оборони України (по стройовій частині) № 107 від 19 липня 2010 року виключений зі списків особового складу.

8. Відповідно до наказу Міністра оборони України № 98 від 27 квітня 2010 року підполковник ОСОБА_4 звільнений з військової служби у запас відповідно до пункту «б» частини шостої статті 26 Закону № 2011-ХІІ (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу. За наказом начальника Національного університету оборони України (по стройовій частині) № 54 від 28 квітня 2010 року виключений зі списків особового складу.

9. На підставі зазначених наказів начальника Національного університету оборони України (по стройовій частині) кожному із позивачів видано довідки про вартість речового майна, яке підлягає видачі при звільненні в запас (у відставку).

10. Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з довідкою № 167/7/464/1 № 22 про вартість речового майна, яке підлягає видачі при звільненні в запас (у відставку) до 11 березня 2000 року, ОСОБА_2 належить до видачі речового майна (30 позицій) на загальну суму 214,99 грн, після зазначеної дати, згідно з довідкою № 167/7/464 № 23, - речового майна (32 позиції) на суму 6040,83 грн; всього - на суму 6255,82 грн.

11. Згідно з довідкою № 167/7/464/1 № 29 про вартість речового майна, яке підлягає видачі при звільненні в запас (у відставку) до 11 березня 2000 року ОСОБА_3 належить до речового майна (30 позицій) на загальну суму 595,17 грн; після зазначеної дати, згідно з довідкою № 167/7/464 № 30 - 32 позиції речового майна на суму 7138,91 грн; всього - на суму 7734,08 грн.

12. Згідно з довідкою № 167/7/464/1 № 31 про вартість речового майна, яке підлягає видачі при звільненні в запас (у відставку) до 11 березня 2000 року ОСОБА_5 належить до видачі речового майна (30 позицій) на загальну суму 341,57 грн; після зазначеної дати, згідно з довідкою № 167/7/464 № 32 - 32 позиції речового майна на суму 7636,63 грн; всього - на суму 7978,20 грн.

13. Згідно з довідкою № 167/7/464/1 № 16 про вартість речового майна, яке підлягає видачі при звільненні в запас (у відставку) до 11 березня 2000 року ОСОБА_4 належить до видачі речового майна (32 позиції) на суму 4074, 91 грн.

ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення.

14. Цю справу (по суті спору) суди першої та апеляційної інстанцій розглядали двічі.

15. Постановою від 12 березня 2012 року Солом`янський районний суд міста Києва відмовив у задоволенні позовних вимог повністю.

16. Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 12 лютого 2013 року скасував вказану постанову суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив; визнав протиправною бездіяльність Національного університету оборони України щодо невиплати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 грошової компенсації замість неотриманого речового майна; стягнув з Національного університету оборони України на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію замість неотриманого речового майна в сумі 6255,82 грн., на користь ОСОБА_3 - 7734,08 грн, на користь ОСОБА_5 - 7978,20 грн, на користь ОСОБА_4 - 4074,91 грн.

17. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 11 грудня 2014 року:

17.1 скасував постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року та постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 2012 року в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно до 11 березня 2000 року і в цій частині направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції;

17.2 скасував постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2013 року в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно після 11 березня 2000 року, а постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 2012 року в цій частині (якою відмовлено у задоволенні позовних вимог) залишив в силі.

18. За наслідками нового розгляду справи Солом`янський районний суд міста Києва ухвалив постанову від 5 жовтня 2017 року, якою позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Національного університету оборони України - про визнання протиправною бездіяльності та стягнення грошової компенсації замість неотриманого речового майна - задовольнив.

18.1. Визнав протиправною бездіяльність Національного університету оборони України щодо невиплати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 грошової компенсації замість неотриманого речового майна.

18.2. Стягнув на користь ОСОБА_2 з Національного університету оборони України грошову компенсацію замість неотриманого речового майна в сумі 6255,82 грн та з Державного бюджету України - судові витрати в сумі 155,96 грн.

18.3. Стягнув на користь ОСОБА_3 з Національного університету оборони України грошову компенсацію замість неотриманого речового майна в сумі 7734,08 грн та з Державного бюджету України - судові витрати в сумі 83,74 грн.

18.4. Стягнув на користь ОСОБА_4 з Національного університету оборони України грошову компенсацію замість неотриманого речового майна в сумі 4074,91 грн та з Державного бюджету України - судові витрати в сумі 47,15 гривень.

18.5. Стягнув на користь ОСОБА_5 з Національного університету оборони України грошову компенсацію замість неотриманого речового майна в сумі 7978,20 грн та з Державного бюджету України - судові витрати в сумі 86,18 грн.

19. Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 13 березня 2018 року скасував постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2017 року і залишив без розгляду адміністративний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського про стягнення грошової компенсації за не отримане речове майно до 11 березня 2000 року.

20. При прийнятті такого рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції не врахував висновків суду касаційної інстанції, викладених у згаданій ухвалі від 11 грудня 2014 року, щодо необхідності з`ясувати питання про поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом про стягнення компенсації за неотримане речове майно за період до березня 2000 року з урахуванням того, що з цим позовом позивачі звернулися в січні 2011 року. Суд касаційної інстанції в ухвалі від 11 грудня 2014 року, з покликанням на положення статті 9 Закону № 2011-ХІІ (в редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року) з цього приводу зауважив, що перебіг цього строку розпочався з моменту порушення права на отримання речового майна або компенсації замість нього. Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій у такій площині не розглядали цієї справи, Вищий адміністративний суд України направив її на новий розгляд (в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації за не отримане речове майно до 11 березня 2000 року).

21. Відтак суд апеляційної інстанції зазначив, що звертаючись з позовом до суду (в частині стягнення компенсації за неотримане речове майно за період до 11 березня 2000 року) позивачі не заявляли клопотання про поновлення цього строку. Вони вважають, що строку звернення до суду з цим позовом не пропустили, позаяк про заборгованість дізналися тільки при звільненні з військової служби.

22. Суд апеляційної інстанції зазначив, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. Позивачі не надали суду доказів, які б підтверджували наявність таких обставин, тож для поновлення вказаного строку немає підстав.

23. З приводу доводів позивачів про те, що про порушення своїх прав вони дізналася в 2010 році під час звільнення зі служби та отримання відповідної довідки про неотримане речове майно, суд апеляційної інстанції зазначив, що вони безпідставні, оскільки про порушення своїх прав позивачі знали під час проходження військової служби.

24. Постанову суду апеляційної інстанції від 13 березня 2018 року, а також ухвалу цього суду про відкриття апеляційного провадження від 1 грудня 2017 року представник позивачів ОСОБА_1 оскаржив в касаційному порядку.

25. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 16 квітня 2018 року відкрив касаційне провадження тільки за скаргою на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2018 року.

26. Тож з огляду на наведені обставини щодо розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій, в межах цього касаційного провадження предметом перегляду є тільки постанова суду апеляційної інстанції від 13 березня 2018 року про залишення без розгляду позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського про стягнення заборгованості з виплати компенсації за неотримане речове майно за період до 11 березня 2000 року.

IV. Касаційне оскарження

27. У касаційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2018 року і направити справу для продовження розгляду до цього суду.

28. Обґрунтовуючи свої вимоги представник позивача серед іншого зазначив, що суд апеляційної інстанції безпідставно розглянув апеляційну скаргу відповідача, яку останній подав (як вважає представник позивачів) з пропуском встановленого строку. На його думку, тільки наявність об`єктивних перешкод для реалізації права на оскарження судового рішення може бути підставою для того, щоб поновити цей строк і переглянути судове рішення. Відповідач таких обставин не навів і суд апеляційної інстанції, не розглядаючи питання про поновлення цього строку, безпідставно переглянув судове рішення після закінчення строку на його оскарження.

29. Також представник позивача зауважив, що в судовому засіданні 13 березня 2018 року брав участь представник відповідача Плескун Д.А., строк довіреності якого на дату ухвалення оскарженого рішення суду апеляційної інстанції закінчився.

30. Стосовно висновків апеляційного суду про пропуск строку звернення до суду представник ОСОБА_1 зауважив, що такий не пропущено, тому що позивачі підлягали розрахунку за речове забезпечення, яке вони не отримали під час проходження військової служби, у 2010 році після видання наказів Міністерства оборони України про звільнення у запас, маючи ще статус військовослужбовців (до виключення із списків особового складу). На думку представника позивачів, питання про строк звернення з цим позовом до суду виник після того, як Вищий адміністративний суд України звернув увагу на довідки, видані позивачам при звільненні, відтак, на його думку, безпідставно розділив позовні вимоги на такі, які стосуються стягнення заборгованості за період до 11 березня 2000 року та після цієї дати, хоча первинні позовні вимоги такого поділу не передбачали і стосувалися всієї заборгованості, яка існувала на дату звільнення. Видавши по дві довідки з вказівкою на період відповідач, як пояснює представник позивачів, діяв неправомірно, проте суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки цим обставинам, а також залишив поза увагою доводи позивачів щодо вартості зазначеного в цих довідках майна. Щодо останнього, то, зокрема, та обставина, що відповідач у 2008 році переоцінив вартість майна і в довідках, виданих в 2010 році, зазначив вартість неотриманого речового майна вже з урахуванням нових цін є опосередкованим свідченням визнання ним своєї заборгованості. Представник позивача наголосив, що до повного розрахунку відповідач не мав права виключати позивачів зі списків особового складу, однак зробив це. Водночас тільки при звільненні позивачі дізналися про вартість речового майна, яке вони не отримали за час проходження військової служби у власність. Оскільки відповідач фактично позбавив їх права власності на це майно, вони мають право отримати компенсацію за нього відповідно до цін станом на 2010 рік.

31. Представник ОСОБА_1 також зазначив, що при зверненні до суду з цим позовом в січні 2011 року позивачі клопотали поновити річний строк звернення до суду, позаяк вважали що відлік цього строку розпочався з дати отримання довідок про неотримане речове майно.

32. Відповідач подав заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначив, що право отримати речове майно або компенсацію замість нього передбачала стаття 9 Закону № 2011-ХІІ у редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року.

33. Статтею 2 Закону України від 17 лютого 2000 року № 1459-III «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» (далі - Закон № 1459-III) дію частини другої статті 9 Закону № 2011-XII зупинено в частині одержання військовослужбовцями речового майна і продовольчих пайків або за бажанням військовослужбовців грошової компенсації замість них. Цей Закон набув чинності з 11 березня 2000 року. Тож з цієї дати зупинено право позивачів на отримання грошової компенсації замість неотриманого речового майна.

34. Між тим, Законом України від 3 листопада 2006 року № 328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» статтю 9 Закону № 2011-XII викладено в новій редакції, а також цей Закон доповнено статтею 91 (у редакції, чинній до 1 січня 2008 року), якою, зокрема, було передбачено, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

35. Тож відповідач, взявши до уваги правовий висновок, який неодноразово висловлював Верховний Суд України, зокрема в постановах від 19 березня 2013 року, від 31 березня 2015 року у справах відповідно № 21-38а13 та № 21-79а15, підсумував, що положення частини другої статті 91 Закону № 2011-XII регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.

36. З урахуванням наведеного відповідач зазначив, що позивачі на момент звернення з позовом про стягнення грошової компенсації замість речового майна не мають права на її отримання, адже Закон № 2011-XII не передбачав такого права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, а пункт 27 Положення № 1444 не підлягає застосуванню, оскільки суперечить нормам Закону № 2011-XII.

37. Крім того відповідач зазначив, що вимогу про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно, яке належало до видачі до березня 2000 року, вони заявили у 2011 році, тобто майже через 11 років. Тому висновок суду апеляційної інстанції про залишення без розгляду такого позову є правильним.

38. Представник позивачів подав заперечення на відзив відповідача. З-поміж іншого наголосив на тому, що згідно з пунктом 14 Положення № 1444 речове майно мало видаватися їм як офіцерам у власність. У зв`язку з тим, що відповідач цього майна не видавав, у нього є заборгованість перед позивачами, про стягнення якої заявлено цей позов. Видавши дві довідки відповідач в такий спосіб намагався ухилитися від компенсації неотриманого грошового забезпечення, однак до повного розрахунку він не мав права виключати позивачів зі списків особового складу. У позові сума вимог заявлена за весь період військової служби і на дату звільнення, оскільки ці довідки видано саме у зв`язку зі звільненням в запас, позивачі мають право на те, щоб отримати компенсацію за неотримане речове забезпечення під час проходження військової служби.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування.

39. Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, яка діяла до 11 березня 2011 року) держава гарантує військовослужбовцям матеріальне та інше забезпечення у розмірах, що стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі.

40. Військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

41. Законом № 1459-ІІІ (який набрав чинності з 11 березня 2000 року) дію частини другої статті 9 призупинено в частині одержання військовослужбовцями речового майна і продовольчих пайків або за бажанням військовослужбовців грошової компенсації замість них.

42. Законом України від 3 листопада 2006 року № 328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» (далі - Закон № 328-V) статтю 9 Закону № 2011-ХІІ викладено в новій редакції, водночас доповнено статтею 91.

43. Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ (у редакції Закону № 328-V) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

44. Відповідно до частини першої, другої статті 91 Закону № 2011-ХІІ продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

45. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

46. Порядок виплати грошової компенсації визначається Кабінетом Міністрів України.

47. Згідно з пунктом 14 Положення № 1444 (чинного на дату виникнення спірних відносин) речове майно особистого користування офіцерам, прапорщикам, мічманам та військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, видається у власність.

48. Згідно з пунктом 27 Положення № 1444 військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.

VІ. Висновки Верховного Суду

49. З огляду на мотиви касаційної скарги насамперед треба зауважити, що після постановлення в цій справі ухвали Вищого адміністративного суду України від 11 грудня 2014 року, якою справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, надалі предметом розгляду (в цій справі) є спір тільки щодо стягнення компенсації за неотримане речове майно, право на яке позивачі мали під час проходження військової служби у період до 11 березня 2000 року.

50. Саме в цій частині позовних вимог справу направлено на новий розгляд і виходити за межі цих позовних вимог суди попередніх інстанцій не могли, тож і суд касаційної інстанції в рамках цього касаційного провадження (відповідно до частини четвертої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (у чинній редакції; далі - КАС) обмежений тим самим предметом і підставами позову.

51. Колегія суддів не може давати правової оцінки висновкам Вищого адміністративного суду України, викладеним в ухвалі від 11 грудня 2014 року. Згадана ухвала суду касаційної інстанції набрала законної сили, висновки і мотиви цього суду, з яких скасовані судові рішення, були обов`язковими для суду першої інстанції при розгляді справи (відповідно до частини п`ятої статті 277 КАС у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), відтак і для суду апеляційної інстанції, який згодом переглядав в апеляційному порядку це судове рішення.

52. Треба зауважити, що задовольняючи позовні вимоги (за наслідками нового розгляду справи) суд першої інстанції виходив з первісних позовних вимог позивачів, залишивши поза увагою той факт, що спір в частині стягнення компенсації за неотримане речове майно, право на отримання якого позивачі мали у період після 11 березня 2000 року, уже було вирішено по суті. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 11 грудня 2014 року залишив чинним в цій частині позову постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 12 березня 2012 року, якою відмовлено у задоволенні цих позовних вимог.

53. У цьому зв`язку варто звернути увагу також на те, що позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення з відповідача грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 4074,91 грн. ґрунтувалися на довідці № 167/7/464/1№16 про вартість речового майна, що підлягає видачі після 11 березня 2000 року при звільненні в запас (у відставку). Судячи зі встановлених в цій справі обставин, ОСОБА_4 при звільненні видали тільки одну довідку (яку згадано вище) і з огляду на період, за який її видано, а також висновки суду касаційної інстанції, наведені в ухвалі від 11 грудня 2014 року, його спір (на вказану суму) в цій справі уже вирішено і в рамках нового її розгляду підстав для вирішення по суті тих самих позовних вимог ОСОБА_4 уже не було.

54. Суд апеляційної інстанції на це теж не звернув уваги. При ухваленні оскарженої постанови залишив без розгляду, в тому числі, ті самі позовні вимоги ОСОБА_4 з мотивів пропуску строку звернення до суду. Висновки колегії суддів ґрунтуються виключно на обставинах, які встановлено у справі. Якщо під час розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій ОСОБА_4 уточнив свої вимоги, то про це в постанові, яка є предметом касаційної перегляду, не зазначено.

55. Стосовно позовних вимог про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно до 11 березня 2000 року, то вартість такого майна відповідач зазначив у відповідних довідках (у них є вказівка на період «<…> до 11.03.2000 року»), а саме: № 167/7/464/1 № 22 - 30 позицій на загальну суму 214,99 грн. (виданій ОСОБА_2 ), № 167/7/464/1 № 29 - 30 позицій речового майна на загальну суму 595,17 грн. (виданій ОСОБА_3 ), № 167/7/464/1 №31 - 30 позицій речового майна на загальну суму 341,57 грн (виданій ОСОБА_5 ).

56. Ці довідки позивачі отримали у 2010 році при звільненні з військової служби у запас відповідно до зазначених вище наказів Міністра оборони України. За поясненнями представника ОСОБА_1 , після того, як позивачі отримали зазначені довідки вони і дізналися про вартість неотриманого речового майна, на яке вони мали право під час проходження військової служби. Позаяк цього майна вони за час проходження служби не отримали, то при звільненні мають право на грошову компенсацію.

57. Натомість суд апеляційної інстанції вважає, що позаяк речове майно позивачі мали отримувати під час проходження військової служби, то з моменту виникнення права на отримання цього майна і потрібно обчислювати строк звернення до суду. Оскільки позовні вимоги стосуються неотриманого речового майна у період до 11 березня 2000 року, а позов заявлено у січні 2011 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що строк звернення попущено майже на одинадцять років і підстав для того, щоб його поновити не встановлено.

58. Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції і вважає, що такий підхід до визначення строку звернення до суду в контексті обставин цієї справи ґрунтується на хибному трактуванні норм матеріального права.

59. Відповідно до запропонованого підходу, щоразу, коли військовослужбовцю повинні видати речове забезпечення (відповідно до встановлених нормативів і термінів видачі), але не видали, у нього виникає право отримати грошову компенсацію замість неотриманого речового забезпечення і він може звернутися за захистом свого права (якщо військове формування, в якому такий військовослужбовець проходить військову службу і яке входить в склад Збройних Сил України, відмовилося компенсувати вартість речового майна) у межах строків, визначених процесуальним законом, і відлік цього строку починається з дати виникнення права отримати речове забезпечення. Тобто компенсацію за неотримане речове забезпечення військовослужбовець міг стягувати (якщо виник спір) під час проходження військової служби і в межах строку звернення до суду.

60. Знову треба зауважити, що суд апеляційної інстанції у своїй постанові не зазначив який саме строк - річний, піврічний чи місячний, пропустили позивачі. Якщо керуватися положеннями КАС, то варто звернути увагу, що вирішення такого спору за правилами адміністративного судочинства було неможливим до вересня 2005 року. Кодекс адміністративного судочинства України Верховна Рада України прийняла 6 липня 2005 року і він набрав чинності 1 вересня 2005 року, тому до вказаної дати позивачі не могли звертатися до адміністративного суду.

61. Колегія суддів погоджується, що право отримати речове забезпечення у позивачів виникло під час проходження військової служби. Перелік майна, на яке вони мали право, але не отримали за весь час військової служби, а також вартість цього майна зазначено в довідках про одержання грошової компенсації за неотримане речове майно, яке підлягає видачі до 11 березня 2000 року. Ці довідки вони отримали після того, як Міністр оборони України видав накази про звільнення їх в запас Збройних Сил України.

62. Вказівка на дату (11 березня 2000 року) пов`язана із законодавчими змінами, які відбулися у зв`язку з прийняттям Закону № 1459-ІІІ. З 11 березня 2000 року дію частини другої статті 9 Закону № 2011-XII зупинено в частині одержання військовослужбовцями речового майна і продовольчих пайків або за бажанням військовослужбовців грошової компенсації замість них.

63. Зазначена дата могла мати юридичне значення при вирішенні спору про отримання речового забезпечення або компенсації замість нього за період після 11 березня 2000 року. Зважаючи на те, що предметом спору в цій справі той період вже не охоплюється, то в аспекті цих спірних правовідносин вказівку на період, протягом якого в позивачів виникло право отримати речове забезпечення колегія суддів розглядає лише як обставину, з якою пов`язується строк звернення до адміністративного суду.

64. Підставою видачі зазначених довідок кожному із позивачів зазначено накази начальника Національного університету оборони України по стройовій частині, на підставі яких їх виключено з особового складу цього закладу.

65. Однак, на день виключення зі списків особового складу з військовослужбовцем повинні провести повний розрахунок, в тому числі за речовим забезпеченням, отримати яке вони мали під час військової служби (пункт 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (у редакції, яка діяла на дату звернення до суду першої інстанції).

66. У зв`язку з неналежним речовим забезпеченням позивачі понесли власні витрати на придбання необхідних речей. Тому хоч підставою видачі згаданих довідок зазначено накази, на підставі яких їх виключено з особового складу, тобто до остаточного розрахунку з ними за неотриманим речовим майном, це не позбавляє їх права, а відповідача - обов`язку компенсувати вартість неотриманого речового майна.

67. За описаної ситуації вимагати грошової компенсації за неотримане речове майно, яке підлягало видачі до 11 березня 2000 року, позивачі як військовослужбовці могли при звільненні з військової служби (у їхньому випадку - в запас). Для цього їм і видали довідки про одержання грошової компенсації замість речового майна, яке підлягає видачі до 11 березня 2000 року, тож відколи їх видали позивачі можуть вимагати компенсації за неотримане речове майно за весь період проходження військової служби. У позивачів цей період становить понад двадцять років і обмежувати їхнє право отримати компенсацію за неотримане речове забезпечення тільки строком звернення до суду, на думку колегії суддів, немає підстав.

68. Щодо довідок, то суди попередніх інстанцій не з`ясовували коли саме їх видано (формально і фактично). Між тим, суди зазначили підставу їх видачі - накази по стройовій частині, і якщо відштовхуватися від дат (які можуть не збігатися з датами видання довідок) цих наказів ( ОСОБА_2 - 14 травня 2010 року, ОСОБА_3 - 1 липня 2010 року, ОСОБА_5 - 19 липня 2010 року), то до суду позивачі звернулися не через одинадцять років як вважає суд апеляційної інстанції, а в межах одного року.

69. Позивачі апелюють до того, що в липні 2010 року в статтю 99 КАС (у попередній редакції цього Кодексу) внесено зміни щодо строку звернення до суду (згідно із Законом України від 7 липня 2010 року № 2453-VI), відтак він (загальний строк) становить пів року, а не рік як було на дату, коли їх виключили з особового складу. Оскільки такий строк скоротили, а позивачі та їхній представник ще орієнтувалися на те, що з цим позовом вони можуть звернутися протягом року, вони просили суд визнати поважними причини пропуску піврічного строку і розглянути їхній позов по суті.

70. З приводу строку, то для правовідносин, пов`язаних, зокрема, зі звільненням з публічної служби, до якої в тому числі належить військова служба, такий з дня набрання чинності Законом України від 7 липня 2010 року № 2453-VI (20 липня 2010 року) становить один місяць. До того строк звернення до суду з адміністративним позовом, відповідно до статті 99 КАС, становив один рік.

71. На дату звернення до суду з цим позовом (13 січня 2011 року) місячний строк пропустили усі позивачі. Між тим, якщо зважити на те, що на дату виникнення в них права звернутися до суду цей строк становив один рік, то є підстави погодитися з їхніми доводами про те, що вони мали правомірні і обґрунтовані підстави вважати, що в них ще є вдосталь часу для звернення до суду. Водночас, з дати набранням чинності Законом України від 7 липня 2010 року № 2453-VI цей строк суттєво скорочено, тоді як з позовом усі четверо позивачів звернулися через пів року від цієї дати.

72. У вимірі обставин цієї справи, зважаючи на те, скільки часу минуло відтоді як у ній відкрито провадження і скільки років тривав її розгляд судами попередніх інстанцій звертати увагу на пропуск строку звернення до суду на тій стадії, під час якої ухвалено оскаржену постанову, на думку колегії суддів, було невиправданим. З огляду на призначення цього строку, довготривалий судовий розгляд цієї справи знівелював його суть і за ситуації, яка склалася з розглядом цього позову, у позивачів були правомірні очікування, що спір має бути вирішеним по суті. Понад те, суд апеляційної інстанцій не аналізував питання про пропуск строку в тій площині, як її окреслено вище, тож залишив поза увагою істотні для цієї справи обставини.

73. Підсумовуючи колегія суддів зазначає, що висновок суду апеляційної інстанцій про те, що позивачі звернулися з цим позовом майже через одинадцять років відколи в них виникло на це право є помилковим і достатніх та обґрунтованих підстав для залишення без розгляду позовної заяви в частині стягнення компенсації за неотримане речове майно до 11 березня 2000 року не було.

74. За частиною першою статті 353 КАС підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

75. На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2018 року треба скасувати, а справу направити для продовження розгляду.

Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2018 року в цій справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст виготовлено 19 грудня 2019 року.

Головуючий М. І. Смокович

Судді В. М. Бевзенко

М. В. Білак