Справа № 400/3832/19
Суддя: Явіца І. В.
Дата ухвалення: 2019-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 400/3832/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2019 року суддя Арбузинського районного суду Миколаївської області Явіца І.В., отримавши позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Державної архітектурно будівельної інспекції України в Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та перевіривши дотримання вимог ст.ст. 123, 160 161 КАС України,-

ВСТАНОВИВ :

Вказана справа передана на розгляд Арбузинського районного суду Миколаївської області на підставі ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року.

Тому, вирішуючи питання про можливість відкриття провадження за вимогами позивача, було встановлено таке.

Позивач звернулась до суду у порядку ст. 286 КАС України, оскаржуючи рішення суб`єкта владних повноважень щодо притягнення її до адміністративної відповідальності.

Однак, згідно ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови).

Як слідує із матеріалів справи, оскаржувана постанова була винесена відповідачем 23 квітня 2019 року, у той час, як позивач звернулась до суду з приводу її оскарження лише 05 листопада 2019 року.

За таких обставин, позивач одночасно з позовною заявою через свого представника подала заяву про поновлення строку для звернення до адміністративного суду з позовом, в обґрунтування доводів якої посилалась на наявність, на її думку, поважних причин.

Зокрема, у заяві вказано, що відповідач виніс оскаржувану постанову за її відсутності, а коли 07 травня 2019 року вона її отримала, то направила оскарження таких дій відповідача до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно будівельного контролю та нагляду.

Водночас, позивач в період оскарження дій відповідача, скеровувала заяви до органу державної виконавчої служби про припинення стягнення штрафу в подвійному розмірі.

За таких обставин, позивач не мала змоги своєчасно звернутись до суду з позовом про оскарження постанови відповідача, позаяк, була змушена призупинити стягнення та оскаржувати в суді неправомірні дії органу ДВС.

До того ж, позивач має трьох неповнолітніх дітей, свою заробітну плату витрачала на оскарження дій ДВС, оскільки орган стягував безпідставний штраф з її заробітної плати.

Таким чином, на думку позивача, пропуск встановленого строку для звернення до адміністративного суду зумовлений неправомірними діями відповідача.

Тож, вирішуючи питання про можливість поновлення такого строку, слід виходити із такого.

За визначенням ч.1 ст. 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

У даному випадку процесуальний строк, встановлений для звернення до суду із такого роду позовом, установлений нормою ч.2 ст. 286 КАС України, і становить десять днів з для ухвалення оскаржуваного рішення (постанови).

Таким чином, виходячи із змісту цієї норми, та ураховуючи положення ч.6 ст. 120 КАС України, позивач мала б звернутися зі позовом до суду не пізніше 06 травня 2019 року.

Натомість цей позов подано 05 листопада 2019 року, тобто через півроку.

Однак, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення ( ч.1 ст. 121 КАС України), яка, якщо інше не встановлено законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк ( ч.3 ст. 121 КАС України).

Установивши факт пропуску встановленого ч.2 ст 286 КАС України десятиденного строку для звернення до суду із цим позовом, належить піддати аналізу причини цього у світлі їх поважності, а також з урахуванням досить значного проміжку часу з моменту закінчення строку і до моменту звернення із позовом.

Зокрема, факт отримання позивачем оскаржуваної постанови 07 травня 2019 року підтверджений і є поважною причиною пропуску встановленого законом процесуального строку для звернення з позовом.

Разом із цим, позивач лише 20 травня 2019 року направила заяву до Державної будівельно архітектурної інспекції України про оскарження припису та постанови відповідача, про що повідомила останнього заявою від 21 травня 2019 року.

Відповідно до положення пункту 3 частини першої статті 288 КУпАП постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі може бути оскаржено - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Зміст наведеної норми дає підстави для висновку, що законом передбачено право вибору особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, щодо порядку оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення.

При цьому, звернення позивача до вищестоящого органу зі скаргою не є визначеним досудовим порядком вирішення спору, а є альтернативним способом захисту своїх прав.

Тому, факт оскарження рішення суб`єкта владних повноважень у порядку ст. 288 КУпАП України може бути визнано поважною причиною пропуску встановленого законом процесуального строку, проте, у даному випадку позивач не надала переконливих доказів щодо тривалості цієї процедури та її наслідків, як то, прийнятого чи не прийнятого вищестоящим органом рішення.

Саме ж по собі повідомлення відповідача про оскарження постанови та відомості про направлення відповідної заяви до вищестоящого органу не свідчать про початок процедури розгляду заяви (скарги) з боку уповноваженого суб`єкта, з урахуванням того, що позивачем не вказано і не надано будь якого рішення за результатами розгляду її заяви, поданої у порядку оскарження.

Таким чином, тривалість розгляду заяви позивача вищестоящим органом і коли саме ним було прийняте рішення та чи було воно прийняте взагалі є недоведеним за допомогою належних і допустимих доказів.

Ці доводи позивача ґрунтуються лише на самих по собі твердженнях, які, без застосування визначених КАС України засобів доказування, не є вагомими аргументами.

Відповідно, доводи у цій частині, не можуть сприйматись як такі, що свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Стосовно ж тверджень про оскарження дій органу ДВС щодо стягнення штрафу, то слід звернути увагу на таке.

Сам по собі факт оскарження постанови органу ДВС про відкриття виконавчого провадження та стягнення штрафу із заробітної плати позивача ще не свідчить про наявність об`єктивних перешкод для звернення з позовом до суду, знову ж таки, з урахуванням того факту, що наразі не доведено кінцеву дату прийнятого вищестоящим органом рішення за результатами розгляду поданої позивачем скарги на постанову відповідача.

До того ж, оскарження рішень і дій органу ДВС не могло мати місце раніше, аніж 01 липня 2019 року, позаяк, постанова про відкриття виконавчого провадження була винесена саме цього дня.

Аналогічно, наявність у позивача трьох дітей, саме по собі, також не вказує на поважність причин пропуску процесуального строку, з огляду ще на те, що ці відомості жодним чином не підтверджені позивачем.

При цьому, слід зауважити, що установлення процесуальних строків законом і судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесуальному праві сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює їхніх учасників добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їхнього завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

А тому, з метою уникнення безпідставного поновлення процесуального строку та, відповідно, порушення принципу правової визначеності, слід «поза розумним сумнівом» переконатись у дійсній наявності саме поважних причин пропуску строку.

Водночас норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Отже, для поновлення строку звернення суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, що перешкоджали вчасному зверненню з адміністративним позовом, у зв`язку з чим позивач має довести суду їхню наявність і непереборність з доданням відповідних доказів, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків.

Та у цьому випадку не додано достатніх і вагомих доказів досить тривалого періоду пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом, позаяк, у цій ситуації, строк звернення має починатись з часу, коли позивач дізналась або могла дізнатись про прийняття рішення вищестоящим органом за результатами розгляду її скарги на рішення відповідача.

До тог ж слід нагадати, що як поважні причини, слід сприймати об`єктивні, непереборні обставини, які не залежали від волевиявлення особи.

Однак, на даний час, проаналізувавши наведені позивачем підстави, слід констатувати, на даний час, не доведеність наявності поважних причин пропуску встановленого законом строку для звернення до суду із цим адміністративним позовом.

А це дає підстави, згідно із нормою ч.1 ст. 123 КАС України, залишити цю позовну заяву без руху та запропонувати позивачу вказати і довести інші підстави для поновлення строку або надати докази на підтвердження вже вказаних, зокрема, щодо тривалості обраного позивачем альтернативного шляху оскарження.

До того, ж заява не відповідає вимогам ст.ст. 160, 161 КАС України.

Зокрема, позовна заява подана представником позивача, проте, не містить відомостей, визначених у п.2 ч.5 ст. 160 КПС України, щодо представника, що не відповідає положенню ч. 6 цієї ж статті.

Водночас, відповідно до ч.1 ст. 161 КАС України, до позовної заяви додаються її копії, а також копії доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Однак, додані до позовної заяви копії документів, незасвідчені належним чином, що не дає можливості говорити про виконання вимог ч.1 ст. 161 КАС України, адже копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку.

Так, Верховний Суд у справі № 160/7887/18 указав, що для аналізу цього типу питання слід брати до уваги правила засвідчення копій документів, визначені Національним стандартом України «Державна уніфікована система документації; уніфіковану систему організаційно-розпорядчої документації; Вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163-2003, затверджені наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 року № 55; Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року №1000/5; інструкції з діловодства в окремих органах державної влади (місцевого самоврядування) та інші нормативно-правові акти. Серед іншого, відповідно до пункту 8 розділу 10 зазначених Правил, копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії.

Згідно із ч.1 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

За таких обставин, з урахуванням викладеного, позовну заяву ОСОБА_1 на підставі ч.1 ст. 169 КАС України, слід залишити без руху і запропонувати їй усунути вказані недоліки шляхом : 1) зазначення інших причин пропуску встановленого законом строку звернення до суду із позовом та надати відповідні докази, у тому числі, й щодо вказаних у цій заяві обставин; 2) зазначення визначених п.2 ч.5 ст. 160 КАС України відомостей щодо представника, яким подано заяву; 3) належного засвідчення копій документів, що додані до позовної заяви.

При цьому, слід вважати достатнім строк для усунення недоліків упродовж п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали, позаяк, позаяк усунення саме такого роду недоліків не вимагає витрати значного часу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 123, 169, 241, 248 КАС України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Державної архітектурно будівельної інспекції України в Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення залишити без руху.

Запропонувати ОСОБА_1 не пізніше 5 (п`яти) днів з дня отримання копії цієї ухвали усунути вказані недоліки, у спосіб, що у ній визначений.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що якщо вона не усуне недоліки заяви у встановлений судом строк, остання буде їй повернута на підставі п.1 ч.4 ст. 169 КАС України.

Ухвала постановлена поза межами судового засідання, а тому згідно ч.2 ст. 256 КАС України набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Оскарження цієї ухвали, як такої, що не передбачена статтею 294 КАС України, окремо від рішення суду не допускається, проте, заперечення на ухвалу може бути включено до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя І.В. Явіца