Справа № 932/14759/19 (2-а/932/817/19)
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 грудня 2019 року м. Дніпросправа № 932/14759/19 (2-а/932/817/19)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Чумака С.Ю., Шальєвої В.А.,

за участю секретаря судового засідання Лащенко Р.В.

за участю представників сторін: відповідача - Куцугуб О.Ю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2019 в адміністративній справі №932/14759/19 (2-а/932/817/19) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за № ПН МДН 000022 від 18 вересня 2019 року та рішення за №84 від 18 вересня 2019 року про примусове повернення за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

27 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, у якому прохає скасувати постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за № ПН МДН 000022 від 18 вересня 2019 року та скасувати рішення за № 84 від 18 вересня 2019 року про його примусове повернення за межі України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 18 вересня 2019 року головним спеціалістом відділу організації запобігання нелегальній міграції реадмісії та видворення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області Литовченком К.Ю. прийнято рішення за № 84 про його примусове повернення за межі України та зобов`язано його покинути територію України у термін до 17 жовтня 2019 року. Заступником начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області Сімоном С.А. винесено постанову за № ПН МДН 000022 про накладення на нього адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КпАП України, у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень. З цими рішеннями відповідача він не згоден, через те, що термін перебування на території України він перевищив із поважних причин, зокрема, у зв`язку із перебуванням на стаціонарному лікуванні. Так, він є громадянином Російської Федерації, в Україну прибув з метою навчання та уклав відповідний договір із вищим навчальним закладом, зі строком навчання до 01 вересня 2021 року. Наказом ректора Університету ім. Альфреда Нобеля від 21 серпня 2019 року, його зараховано до складу студентів першого курсу магістратури за спеціальністю «Менеджмент. Бізнес адміністрування». Цим університетом йому, як студенту, виділено житло. Повідомити відповідача про вступ до вищого навчального закладу та оформити тимчасову посвідку на право проживання в Україні він не зміг саме з підстави отримання ним лікування в умовах стаціонару. Оскільки умислу на вчинення адміністративного правопорушення у нього не було, а відповідачем при притягненні його до адміністративної відповідальності цю обставину не враховано, отже не встановлено обов`язкових елементів складу адміністративного правопорушення, вважає постанову за № ПН МДН 000022 від 18 вересня 2019 року протиправною. Через її протиправність, приходить до висновку про те, що в даному випадку відповідач мав обмежитись попередженням, в порядку ст. 22 КпАП України, та розглянути питання про оформлення йому посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2019 року у задоволені позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що оскаржена постанова відповідача № ПН МДН 000022 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу, у розмірі 1 700 гривень, відповідає приписам чинного законодавства та дійсним обставинам справи, прийнята ним на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, на виконання делегованих законом повноважень та з метою, з якою ці повноваження надано. Через це, її винесено обґрунтовано і неупереджено, добросовісно та розсудливо, за участі позивача, без ознак дискримінації. Оскільки ця постанова прийнята законно, підстав для задоволення вимог позивача про її скасування не має. Вимоги позивача про скасування рішення за № 84 від 18 вересня 2019 року про його примусове повернення з України ґрунтуються виключно на тому, що прийняття такого рішення відповідачем є його правом, а не обов`язком. Будь-яких інших підстав для скасування цього рішення відповідача, як незаконного, позивач не зазначив. Посилання позивача на те, що надав відповідачу докази, які підтверджували неможливість вчасного звернення до міграційної служби з метою продовження строку перебування в Україні та докази про вступ до ВНЗ на території України, однак ці посилання документально не підтвердив. Оскільки бездіяльність позивача, що виразилась в ухиленні від полишення території України по спливу строку перебування, є такою, що порушує законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, відповідачем цілком правомірно та з легітимною метою прийнято рішення про його примусове повернення за межі України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована доводами адміністративного позову.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та безпідставними, а рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням в повному обсязі обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та наданням судом належної оцінки всім наявним доказам, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, причини неявки не повідомили.

Зважаючи на повідомлення позивача шляхом направлення повістки, розміщення тексту повістки на офіційному порталі судової влади, повідомлення за номером телефону, в силу вимог ст. 268 КАС України позивач вважається повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав позицію викладену у відзиві на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації (а.с. 9-11).

Відповідно до копії витягу із наказу № 66-02-У від 21 серпня 2019 року, ОСОБА_1 з 01 вересня 2019 року зарахований до складу студентів першого курсу магістратури за спеціальністю «Менеджмент. Бізнес адміністрування» Університету ім. Альфреда Нобеля (а.с. 15).

Вступ позивача до Університету ім. Альфреда Нобеля відбувся на підставі письмового запрошення від 12 червня 2019 року (а.с. 12).

18 вересня 2019 року заступником начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області Сімоном С.А. винесено постанову за № ПН МДН 000022 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу, у розмірі 1 700 гривень, за порушення останнім правил перебування іноземців в Україні, тобто в ухиленні від виїзду із України, після закінчення терміну перебування. При винесенні спірної постанови посадовою особою міграційної служби встановлено, що ОСОБА_1 порушив вимоги ч.ч. 1, 3 ст. 9, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки перевищив строк перебування в Україні, до територіальних органів (підрозділів) ДМС з питань його продовження не звертався.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Стаття 33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються судом.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» закріплено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

При цьому, в силу положень частини п`ятої ст. 26 вказаного Закону іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Як свідчать матеріали справи, позивач перебуває на території України з вересня 2019 року, з порушенням правил перебування іноземців в Україні, тобто знаходиться без документів на право проживання в Україні.

18 вересня 2019 року відносно позивача, складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН №000022 за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Того ж дня головним спеціалістом відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , яким зобов`язано його покинути України у термін до 17 жовтня 2019 року.

При цьому, при вирішенні питання про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства колегією суддів враховано, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуація міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що позивач підпадає під дію Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Крім того, перебуваючи на території України з вересня 2019 року позивач із заявою та необхідними документами для легалізації перебування на території України до ДМС України або її територіальних підрозділів не звертався.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії паспорту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , останній перетинав кордон України у поточному році, за напрямком в`їзд, двічі, а саме: 06 червня та 02 вересня 2019 року, а виїжджав із України 29 серпня 2019 року (а.с. 11).

Аналогічні відомості щодо перетину кордону позивачем надано і відповідачем по справі (а.с. 39-41).

Таким чином, упродовж 180 днів, у період часу з 23 березня по 18 вересня 2019 року, ОСОБА_1 перебував на території України у загальній сумі 102 дні.

Згідно ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України. У продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони. Продовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2, 5 Порядку № 150 передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС; на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, продовжується територіальними органами або підрозділами ДМС. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули: за короткостроковою візою, а також з держав з безвізовим порядком в`їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, виконання службових обов`язків іноземним кореспондентом або представником іноземного засобу масової інформації тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в`їзду в Україну.

Посилання апелянта на те, що в його діях відсутній ознак складу адміністративного правопорушення у вигляді відсутності прямого умислу на вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КпАП України, оскільки його зверненню до міграційної служби перешкоджало лікування в умовах стаціонару, колегія суддів відхиляє, з огляду на не підтвердження матеріалами справи, оскільки встановлено, що 26 серпня 2019 року, позивач залишив територію України на тиждень, що в свою чергу свідчить, при наявності захворювання на яке посилається позивач, останній мав фізичну можливість звернутись до міграційної служби для оформлення відповідних документів на право перебування в Україні. Жодними доказами по справі не підтверджується такий ступінь його хворобливого стану, який унеможливив звернення до міграційної служби для продовження терміну перебування в Україні у встановленому законом порядку.

Відтак, з огляду на викладене та тривалий час проживання в Україні без реєстрації, колегія суддів доходить висновку, що позивач мав можливість звернутись до міграційної служби для оформлення відповідних документів на право перебування в Україні.

Позивачем не наведено поважних причин невиконання оскаржуваного рішення, як і не було вчинено дій у добровільному порядку щодо повернення до країни громадянської належності.

Після винесення рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області від 18.09.2019 року, позивач продовжує незаконно перебувати на території України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування рішення про примусове повернення іноземця з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 від 17.09.2019 року.

Постановою про накладення адміністративного стягнення № ПН МДН 000022 від 18.09.2019року, за порушення ч.1,3 ст.9 та ч.1ст.17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п.2 ч.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 р. №150, відповідно до ч.1 ст.203 КУпАП накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700грн.

Зазначена постанова вручена позивачу, та виконана ним того ж дня 18.09.2019року /а.с.8/

Міграційним органом встановлено, що позивач після закінчення дозволеного законодавством строку перебування на території України не звертався до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання із заявою про продовження строку перебування на території України.

Крім того, під час надання пояснень при складанні протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 визнав факт порушення ним правил перебування на території України.

Враховуючи дотримання органом ДМС процедури розгляду справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, а також факт визнання позивачем порушення правил перебування іноземців на території України, колегія суддів доходить висновку щодо безпідставності позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини,

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2019 в адміністративній справі №932/14759/19 (2-а/932/817/19) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за № ПН МДН 000022 від 18 вересня 2019 року та рішення за №84 від 18 вересня 2019 року про примусове повернення за межі України залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня постановлення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду на підставі ч. 4 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2019 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя С.Ю. Чумак

суддя В.А. Шальєва