Справа № 160/7803/19
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2019 року Справа № 160/7803/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіКонєвої С.О.
за участі секретаря судового засіданняЗіненко А.О.
за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: Станіславчук І.М. Нагорний Б.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення №000047/04-36-40-05/ від 12.02.2019р. та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

12.08.2019р. (згідно експрес-накладної) Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області та, з урахуванням виправленої позовної заяви від 17.09.2019р., просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування фінансової санкції від 12.02.2019р. №000047/04-36-40-05/ у розмірі 54000 грн., прийняте відповідачем;

- зобов`язати відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення протягом 10-денного строку з моменту набрання законної сили рішенням суду.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з дня реєстрації підприємницької діяльності здійснює роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами в кафе за адресою: АДРЕСА_1, своєчасно сплачує грошові кошти за придбання ліцензій у відповідача, своєчасно сплачує відповідні податки. 20.02.2019р. ним було отримане оспорюване рішення про застосування до нього фінансових санкцій у розмірі 54000 грн. за роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами без придбання відповідних ліцензій. Позивач вважає таке рішення протиправним, оскільки від відповідача жодних заборон щодо роздрібної торгівлі в кафе позивач не отримував, також не було повідомлень і про закінчення строків дій ліцензій за ці види діяльності, не отримував позивач і жодних повідомлень (наказу) про призначення фактичної перевірки на 22.12.2018р. у його кафе за вищевказаною адресою, також порушені і строки надсилання рішення (протягом трьох робочих днів після його винесення), з урахуванням того, що рішення було винесено 12.02.2019р., його було направлено лише 20.02.2019р. Окрім того, позивач вважає, що 22.12.2018р. не проводилось жодних видів перевірок його підприємницької діяльності, оскільки з 20.12.2018р. по 26.12.2018р. він перебував за межами України, виїжджав до Росії, що підтверджено пасажирською митною декларацією, також вважає, що фактична перевірка проведена неуповноваженою особою - заступником начальника Криворізького північного управління ГУ ДФС у Дніпропетровській області, тоді як функції щодо проведення перевірок належать Головному управлінню ДФС у Дніпропетровській області, акт перевірки йому не вручався та він не відмовлявся від його підписання. Позивач вказує і на те, що оспорюване рішення не містить ні детального розрахунку, ні періоду за який нараховано фінансові санкції, що, на думку позивача, є протиправним та зазначив, що з 1994р. своєчасно отримував ліцензії на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами, однак вказані ліцензії у нього були викрадені під час вчинення крадіжки з його квартири та, незважаючи на вказане, ним були сплачені відповідні платежі за придбання ліцензії за спірний період, він сплачував відповідні податки, а тому застосування фінансових санкцій до нього вважає протиправним. Також позивач посилається у позові на численну правову позицію Верховного Суду, рішення Конституційного Суду України та рішення Європейського Суду з прав людини.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, у відповіді на відзив послався на ті самі обставини, що зазначені і у позові (а.с.141-142).

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення даного позову заперечував, у відзиві на позов просив у задоволенні цього адміністративного позову відмовити повністю посилаючись на те, що у період з 14.07.2016р. по 19.07.2016р., з 28.03.2018р. по 03.04.2018р. були відсутні діючі ліцензії на реалізацію алкогольних напоїв та тютюнових виробів, проте, позивачем у цей період були реалізовані алкогольні напої та тютюнові вироби, що підтверджується електронними стрічками, які були подані позивачем самостійно до органів податкової служби по дротових та бездротових каналах зв`язку, а тому за отриманою інформацією був прийнятий наказ №6914 від 06.12.2018р. та виписані направлення на проведення фактичної перевірки, які були пред`явлені особі, відповідальній за проведення розрахункових операцій (касиру) про що зроблено відповідні підписи та розпочато фактичну перевірку, що відповідає вимогам п.80.7 ст.80 ПК України та такою особою була продавець - ОСОБА_2 . Під час проведення фактичної перевірки було встановлено факт здійснення позивачем роздрібної торгівлі алкогольними напоями у період з 14.07.2016р. по 19.07.2016р. без придбання відповідної ліцензії, що підтверджується електронними стрічками; встановлено роздрібну торгівлю тютюновими виробами без ліцензії у період з 28.03.2018р. по 03.04.2018р.; встановлено реалізацію алкогольних напоїв за цінами нижчими від мінімально-роздрібних цін, а саме: 04.12.2018р. реалізовано горілку «Біленька» 1 літр за 120 грн. (мінімальна ціна становила 150 грн. згідно ПКМУ №957 від 30.10.2008р.); встановлено реалізацію тютюнових виробів за цінами вищими від максимальних роздрібних цін, а саме: реалізовано пачку сигарет за 34,50 грн., при цьому, на пачці зазначено максимальну ціну - 31,43 грн. згідно фіскального чеку від 22.12.2018р. Щодо розрахунку штрафних санкцій відповідач вказує на те, що розрахунок проведений згідно до вимог Закону №481, а щодо видачі та наявності діючих ліцензій, а також їх оплати, представник відповідача посилається на те, що згідно ст.15 Закону №481 такі ліцензії видаються органами виконавчої влади в містах за місцем торгівлі суб`єкта господарювання терміном на один рік і підлягають обов`язковій реєстрації в органах доходів і зборів, а тому такі ліцензії відсутні у відповідача та мають бути саме у позивача, оскільки видаються лише суб`єкту господарювання, тобто позивачеві.

Ухвалою суду від 23.09.2019р. було відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначене на 21.10.2019р., 13-30 год. (а.с.2).

У судовому засіданні 21.10.2019р. з метою надання сторонами додаткових документів, було оголошено перерву до 11.11.2019р. до 14-00 год. (а.с.105-107).

11.11.2019р. також з метою надання учасниками справи додаткових доказів та належним чином оформлених документів була оголошена перерва до 22.11.2019р. (а.с.129-131).

У ході судового розгляду справи судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 24.11.1994р. зареєстрований виконавчим комітетом Криворізької міської ради Дніпропетровської області як фізична особа-підприємець за адресою: ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію (а.с.103).

22.12.2018р. на підставі наказу відповідача №6914-п від 06.12.2018р., направлень №13385,№13386 була проведена фактична перевірка позивача (направлення та наказ на проведення перевірки були вручені продавцю ОСОБА_2 ) за результатами якої був складений акт за №74696/04-36-40-05/ за висновками якого були встановлені наступні порушення, а саме:

1) роздрібна торгівля алкогольними напоями за період з 14.07.2016р. по 19.07.2016р. без придбання відповідної ліцензії, а саме: згідно електронних стрічок, які створені до РРО зареєстрованого на ФОП ОСОБА_1 реалізовувалась горілка «Истина» 1 пляшка *0,375 л. за ціною 45 грн. чек №1 від 15.07.2016р., горілка «Нен Штоф» 1 пляшка *0,15 л за ціною 22,5 грн. чек №1 від 15.07.2016р., горілка «Первак» 1 пляшка *0,5 л. за ціною 67 грн. чек №2 від 16.07.2016р., горілка «Приватна колекція» 1 пляшка *0,15 л. за ціною 18 грн. чек №1 від 16.07.2016р. та реалізовано пиво відповідно до електронних чеків;

2) роздрібна торгівля тютюновими виробами без придбання відповідної ліцензії за період з 28.03.2018р. по 03.04.2018р.;

3) реалізація алкогольних напоїв за цінами нижчими від мінімально-роздрібних на алкогольні напої, так 04.12.2016р. реалізовано горілку «Біленька» 1 л. за 120 грн. (мінімальна ціна становила 150 грн. відповідно до ПКМУ №957 від 30.10.2008р. зі змінами та доповненнями);

4) реалізація тютюнових виробів за цінами вищими від максимальних роздрібних цін, а саме: реалізовано пачку сигарет за 34 грн. 50 коп., при цьому, на пачці зазначено максимальну ціну в розмірі 31 грн. 43 коп. (згідно фіскального чеку від 22.12.2018р.) - (а.с.90-92).

На підставі вищенаведеного акту перевірки, 12.02.2019р. контролюючим органом було прийнято рішення про застосування фінансових санкцій за №000047/04-36-40-05/ за яким до позивача застосовані фінансові санкції у загальному розмірі 54000 грн., а саме:

- за роздрібну торгівлю алкогольними напоями без наявності відповідної ліцензії - 17000 грн.;

- за роздрібну торгівлю тютюновими виробами без наявності відповідної ліцензії - 17000 грн.;

- за роздрібну торгівлю алкогольними напоями за цінами нижчими ніж встановлені мінімальні роздрібні ціни на такі напої - 10000 грн.;

- за роздрібну торгівлю тютюновими виробами за цінами вищими від максимальних роздрібних цін на тютюнові вироби встановлені виробником або імпортерами таких тютюнових виробів - 10000 грн., що підтверджується змістом копії відповідного рішення (а.с.8,87-88).

Позивач оспорює вищенаведене рішення, просить його визнати протиправним та скасувати, зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення протягом 10-денного строку з моменту набрання законної сили рішенням суду посилаючись на те, що ні наказ на перевірку, ні направлення позивачеві не вручалися, при проведенні фактичної перевірки позивач присутній не був, а, відповідно, і не відмовлявся від підписання акту, знаходився за межами України, акт не отримував, рішення йому було надіслане з порушенням строків для його надіслання, вказане рішення не містить розрахунків та періоду, за який нараховано штрафні санкції, а тому вважає його протиправним та прийнятим з порушенням п.80.2 ПК України.

Заслухавши учасників справи, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача в частині обґрунтування позову щодо порушення суб`єктом владних повноважень процедури проведення фактичної перевірки, суд виходить з наступних норм матеріального права.

Підпунктом 62.1.3 пункту 62.1 статті 62 ПК України визначено, що податковий контроль здійснюється шляхом, зокрема, перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки, що передбачено п.75.1 ст.75 ПК України.

Згідно до п.п.75.1.3 п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України встановлено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій.

Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) - п.80.1 ст.80 ПК України.

У відповідності до вимог пункту 80.2 ст.80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки.

Згідно до п.80.7 ст.80 ПК України передбачено, що фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.

Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу - п.80.5 ст.80 ПК України.

За змістом п.81.1 ст.81 ПК України встановлено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів, а саме: 1) направлення на проведення такої перевірки; 2) копії наказу про проведення перевірки; 3)службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки.

При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або його посадових (службових) осіб (представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) підписати акт, що засвідчує факт відмови у допуску до проведення перевірки, посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, що засвідчує факт відмови в отриманні акта та/або наданні письмових пояснень до нього.

Аналіз вищенаведених норм чинного податкового законодавства свідчить про те, що фактична перевірка проводиться без будь-якого попередження платника податків та серед уповноважених осіб платника податку, яким вручається копія наказу та направлення під розписку до початку проведення такої перевірки, а також у присутності яких проводиться фактична перевірка, наведеними нормами визначені не лише сам платник податків чи його представник, а й особа, яка фактично проводить розрахункові операції, тобто фактично продавець, який здійснює реалізацію підакцизних товарів.

Так, як встановлено судом із наданих сторонами документів, 22.12.2018р. о 14:15 годині, уповноваженій особі, яка фактично проводила розрахункові операції - ОСОБА_2 (продавцю) у приміщенні кафе за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 , з метою перевірки дотримання законодавства у сфері обігу підакцизних товарів позивачем, були вручені копія наказу №6914-п від 06.12.2018р. та направлення №13385, №13386 від 06.12.2018р. на проведення фактичної перевірки за наведеною адресою під розписку, що підтверджується відповідними відмітками та підписами продавця ОСОБА_2 у наданих копіях направлень (а.с.95-96).

Також і зміст акту перевірки від 22.12.2018р. за №74696/04-36-40-05/ свідчить про те, що фактична перевірка проведена у присутності особи, яка проводила розрахункові операції, тобто у присутності продавця ОСОБА_2 , яка визначена як уповноважена особа платника податку за приписами п.80.2 ст.80 ПК України (а.с.90-92)

При цьому, ОСОБА_2 як уповноважена особа платника податку згідно п.80.2 ст.80 ПК України, відмовилася від підписання акту перевірки та надання пояснень про що було уповноваженими особами контролюючого органу складено відповідні акти за №74701/04-36-40-05/, №74703/04-36-40-05/ від 22.12.2018р. (а.с.99-100).

Таким чином, наведене свідчить про те, що до початку проведення фактичної перевірки продавцю ОСОБА_2 , як особі, яка здійснювала розрахункові операції, а відповідно, була визначена уповноваженою особою платника податку за приписами п.80.2 ст.80 ПК України, було вручено під розписку копію наказу на перевірку та направлення про що останньою зроблені відповідні відмітки, тобто, відбувся допуск до перевірки, як і сама перевірки фактично відбулася, оскільки за її результатами у присутності наведеної особи був складений відповідний акт перевірки, а отже, послідовність під час проведення фактичної перевірки вище досліджених дій посадових осіб контролюючого органу, встановлених нормами ст.ст.80,81 ПК України, спростовує твердження позивача та його представника про порушення відповідачем процедури проведення фактичної перевірки, яка була дотримана.

Окрім того, слід зазначити, що платник податку, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки, зокрема фактичної, щодо нього, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до податкової перевірки відбувся, а контролюючим органом фактично реалізовано свою компетенцію на проведення такої перевірки та оформлення її результатів, у подальшому, предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Тобто, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та проведенні податкової перевірки.

Аналогічна правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладена у його постанові від 29.05.2019р. у справі №804/263/16 (касаційне провадження №К/9901/26708/18, яка є обов`язковою для застосування згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо встановлених у ході проведеної фактичної перевірки позивача порушень, пов`язаних із роздрібною торгівлею алкогольними напоями у період з 14.07.2016р. по 19.07.2016р., тютюновими виробами у період з 28.03.2018р. по 03.04.2018р. без придбання відповідних ліцензій, відмовляючи у задоволенні позову у даній частині, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України є Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995р. №481/95-ВР, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин (далі - Закон №481/95-ВР).

Відповідно до частини дванадцятої статті 15 Закону №481/95-ВР роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами може здійснюватися суб`єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій.

Абзацом 5 частини 2 статті 17 Закону №481/95-ВР у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, встановлено, що до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності ліцензій у розмірі 200 відсотків вартості отриманої партії товару, але не менше 17000 гривень.

Відповідно до пункту 5 Порядку застосування фінансових санкцій, передбачених статтею 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.06.2003р. №790 підставою для прийняття рішення про застосування фінансових санкцій є, зокрема, акт перевірки додержання суб`єктом господарювання встановлених законодавством вимог, обов`язкових для виконання під час здійснення оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами, складений органом, що видав ліцензію, у якому зазначається зміст порушення і конкретні порушені норм законодавства.

Отже, на основі аналізу вищенаведеного правового регулювання, можна дійти висновку, що підставою для застосування фінансових санкцій є встановлення контролюючими органами факту продажу алкогольних напоїв та тютюнових виробів без наявності відповідних ліцензій.

Так, як видно зі змісту оспорюваного рішення про застосування фінансових санкцій, до позивача застосовано фінансові санкції, а саме: у розмірі 17000 грн. за роздрібну торгівлю алкогольними напоями у період з 14.07.2016р. по 19.07.2016р. без придбання відповідної ліцензії; у розмірі 17000 грн. за роздрібну торгівлю тютюновими виробами у період з 28.02.2018р. по 03.04.2018р. без придбання відповідної ліцензії, факт такого продажу зафіксований електронними стрічками, які створені до РРО та зареєстровані на позивача і передані до органів доходів і зборів за допомогою дротового та бездротового зв`язку, що зафіксовано у акті перевірки від 22.12.2018р. та підтверджується скріншотами інформації, наведеної із відповідної інформаційної бази даних ДФС, у якій зафіксовано відомості щодо продажу позивачем алкогольних напоїв, тютюнових виробів, дата їх продажу та номери чеків у спірний наведений вище період (а.с.76-92).

Також зі змісту витягу із Реєстру виданих, призупинених та анульованих ліцензій на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами ГУ ДФС у Дніпропетровській області вбачається, що позивач мав наступні ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами за місцем торгівлі - м . Кривий Ріг, вул.Ногіна ,38А, кафе, а саме: на реалізацію алкогольних напоїв - період дії ліцензій - з 14.07.2015р. по 14.07.2016р.; з 19.07.2016р. по 19.07.2017р.; на реалізацію тютюнових виробів - період дії ліцензій - з 28.03.2017р. по 28.03.2018р., з 03.04.2018р. по 03.04.2019р., тобто, вказана інформація підтверджує факт відсутності виданих позивачеві ліцензій на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами у період з 14.07.2016р. по 19.07.2016р., а також у період з 28.03.2018р. по 03.04.2018р. (а.с.114-117, 137).

Вищенаведені факти продажу алкогольних напоїв у період з 14.07.2016р. по 19.07.2016р. та продаж тютюнових виробів у період з 28.03.2018р. по 03.04.2018р. без наявності відповідних ліцензій у ході судового розгляду даної справи ні позивачем, ні його представником жодними належними та допустимими доказами не спростовані.

А посилання позивача та його представника про сплату за придбання ліцензій за наведений період є безпідставними та необґрунтованими, оскільки сама сплата за придбання ліцензій на право торгівлі алкогольними та тютюновими виробами без отримання таких ліцензій у встановленому законодавством порядку у спірний період не надає право суб`єкту господарювання здійснювати роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності таких ліцензій, так як таке право не передбачене нормами Закону №481/95-ВР.

За викладених обставин та враховуючи все наведене, суд приходить до висновку, що за умови наявності встановлених перевіркою фактів реалізації позивачем алкогольних напоїв у період з 14.07.2016р. по 19.07.2016р. та реалізації тютюнових виробів у період з 28.03.2018р. по 03.04.2018р. без наявності відповідних ліцензій, які не спростовані ні позивачем, ні його представником належними та допустимими доказами, застосування до позивача фінансових санкцій за наведені порушення по 17000 грн. за кожне таке порушення є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам ст.ст.15,17 Закону №481/95-ВР.

Щодо встановлених у ході проведеної фактичної перевірки позивача порушень, пов`язаних із реалізацією позивачем алкогольних напоїв за цінами, нижчими від мінімально-роздрібних цін на алкогольні напої, встановлені постановою Кабінету Міністрів України №957 від 30.10.2008р., яка мала місце 04.12.2016р., відмовляючи у задоволенні позову у даній частині, суд виходить з наступного.

Частиною 10 статті 18 Закону №481/95-ВР надано Кабінету Міністрів України право встановлювати мінімальні оптово-відпускні та роздрібні ціни на алкогольні напої.

Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.10.2008р. №957 «Про встановлення розміру мінімальних оптово-відпускних і роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв» мінімальна ціна за один літр 100-відсоткового спирту для роздрібної торгівлі становила 348,90 грн., а відповідно, мінімальна роздрібна ціна станом на 04.12.2016р. за 1 літр горілки мала становити 139,56 грн., що підтверджується витягом з цін на алкогольні напої, зокрема, на 2016р. (а.с.119).

В той же час, за змістом ч.2 ст.17 Закону №481/95-ВР встановлено, що до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової або роздрібної торгівлі коньяком, алкогольними напоями, горілкою, лікеро-горілчаними виробами та вином за цінами, нижчими за встановлені мінімальні оптово-відпускні або роздрібні ціни на такі напої - 100 відсотків вартості отриманої партії товару, розрахованої виходячи з мінімальних оптово-відпускних або роздрібних цін, але не менше 10000 грн.

Отже, аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку, що за наведеними нормами підставами для застосування фінансових санкцій до суб`єкта господарювання є встановлення факту реалізації ним алкогольних напоїв за цінами, нижчими за встановлені мінімальні роздрібні ціни на такі напої.

Так, як видно зі змісту акту перевірки від 22.12.2018р. посадовими особами контролюючого органу було встановлено реалізацію позивачем алкогольних напоїв за цінами, нижчими від мінімально-роздрібних цін, встановлених постановою КМУ №957 від 30.10.2008р., а саме: позивачем 04.12.2016р. реалізовано горілку «Біленька» 1л. за 120 грн. (мінімальна ціна становила 150 грн. відповідно до ПКМУ №957 від 30.10.2008р.), при цьому, факт такого продажу підтверджується відповідною інформацією із бази даних ДФС від 04.12.2016р. (а.с.86).

Позивачем вищенаведені встановлені факти щодо реалізації 04.12.2016р. горілки «Біленька» 1л. за ціною 120 грн., тобто за ціною, нижчою за встановлені мінімальні оптово-відпускні або роздрібні ціни на такі напої (постановою КМУ №957 мінімальна ціна була встановлена - 139,56 грн.), жодними належними та допустимими доказами не спростовані ні під час перевірки, ні у ході судового розгляду даної справи, такі докази в матеріалах справи відсутні.

За викладених обставин та приймаючи до уваги все наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що факт реалізації позивачем алкогольних напоїв за цінами, нижчими за встановлені мінімальні оптово-відпускні або роздрібні ціни 04.12.2016р. доведений відповідними належними доказами (а.с.86), не спростований позивачем, а тому застосування фінансових санкцій за наведене порушення у розмірі 10000 грн. за оспорюваним рішенням є правомірним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам Закону №481/95-ВР.

Щодо встановлених у ході проведеної фактичної перевірки позивача порушень, пов`язаних із реалізацією позивачем тютюнових виробів за цінами, вищими від максимальних роздрібних цін, яка мала місце 22.12.2018р., відмовляючи у задоволенні позову у даній частині, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.11-1 Закону №481/95-ВР встановлена виробником або імпортером максимальна роздрібна ціна на тютюнові вироби наноситься на пачку, коробку або сувенірну коробку тютюнових виробів разом з датою їх виготовлення.

Максимальна роздрібна ціна за пачку, коробку або сувенірну коробку наноситься визначеним виробником способом у визначеному виробником місці і складається з її цифрового виразу та скороченого найменування грошової одиниці України.

Дата виготовлення наноситься визначеним виробником способом у визначеному виробником місці і складається із шести цифр, перші дві з яких означають день, наступні дві - місяць, останні дві - рік такої дати.

Нанесення максимальної роздрібної ціни та дати виготовлення на упаковку тютюнових виробів, призначених для вивезення (експортування) за межі митної території України, здійснюється згідно з умовами відповідної угоди на експорт.

Положеннями ч.2 ст.17 Закону №481/95-ВР передбачена відповідальність за роздрібну торгівлю тютюновими виробами за цінами, вищими від максимальних роздрібних цін, збільшеними на суму акцизного податку у вигляді застосування фінансових санкцій у вигляді штрафу у розмірі 100 відсотків вартості наявних у суб`єкта господарювання тютюнових виробів, але не менше 10000 грн.

Згідно з підпунктом 14.1.106 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України максимальні роздрібні ціни - ціни, встановлені на підакцизні товари (продукцію з урахуванням усіх видів податків (зборів). Акцизний податок з реалізованих суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів не включається до максимальної роздрібної ціни. Максимальні роздрібні ціни на підакцизні товари (продукцію) встановлюються виробниками або імпортерами товарів (продукції) шляхом декларування таких цін у порядку, встановленому цим Кодексом. Продаж суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, на які встановлюються максимальні роздрібні ціни, не може здійснюватися за цінами, вищими за максимальні роздрібні ціни, збільшені на суму акцизного податку з роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

За визначеннями, наведеними у підпунктах 14.1.4, 14.1.145 пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний податок - це непрямий податок на споживання окремих видів товарів (продукції), визначених цим Кодексом як підакцизні, що включається до ціни таких товарів (продукції); підакцизні товари (продукція) - це товари за кодами згідно з УКТЗЕД, на які цим Кодексом встановлено ставки акцизного податку.

Для підакцизних товарів, реалізованих відповідно до підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, ставки податку встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради у відсотках від вартості (з податком на додану вартість), у розмірі 5 відсотків (підпункт 215.3.10 пункту 215.3 ст.215 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування акцизним податком, є зокрема, операції з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Таким чином у грудні 2018р. розмір ставки акцизного податку складав 5% від вартості ( з податком на додану вартість).

Виходячи із системного аналізу наведених правових норм випливає, що оскільки тютюнові вироби, які реалізовувались позивачем, є підакцизним товаром, при їх реалізації в роздріб в ціну тютюнових виробів повинен включатися акцизний податок, який є непрямим податком відповідно до підпункту 14.1.4 Податкового кодексу України у розмірі 5 % реалізованого (відпущеного товару) (підпункт 215.3.10 Податкового кодексу України), який розраховується із вартості тютюнових виробів, що не перевищує їх максимальну роздрібну ціну, встановлену виробником (імпортером), яка зазначена на пачці.

Так, зі змісту копії пачки тютюнових виробів з назвою «LM» (яка була реалізована позивачем 22.12.2018р.) вбачається, що її максимальна роздрібна ціна встановлена виробником на пачці у розмірі 31,43 грн. (а.с.139).

Отже, з урахуванням включення акцизного податку до ціни наведеного тютюнового виробу у розмірі 5% реалізованого (відпущеного) товару, його максимальна ціна повинна становити (виходячи із розрахунку 31.43/100х5) - 33,00 грн.

Разом з тим, проведеною перевіркою було встановлено, що позивачем 22.12.2018р. було реалізовано пачку тютюнових виробів із назвою «LM» за ціною 34 грн. 50 коп., що підтверджується копією фіскального чеку №0009 від 22.12.2018р., наявного у матеріалах справи (а.с.93).

Позивачем вищенаведений факт реалізації тютюнових виробів за цінами, вищими від максимальних роздрібних цін, встановлених виробником, жодними належними та допустимими доказами не спростований.

За викладених обставин та враховуючи, що факт реалізації 22.12.2018р. позивачем тютюнових виробів за цінами, вищими від максимальних роздрібних цін, встановлених виробником, підтверджений належними доказами, не спростований позивачем, суд приходить до висновку, що застосування до позивача фінансової санкції за наведене порушення за оспорюваним рішенням є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам Закону №481/95-ВР.

У відповідності до вимог ст. 73 наведеного Кодексу, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і частина 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Проте, ні позивачем, ні його представником у ході судового розгляду справи не було надано жодних належних доказів та не наведено обґрунтованих підстав, які б свідчили про протиправність прийнятого оспорюваного рішення з урахуванням обставин, встановлених судом та аналізу вищенаведених норм чинного законодавства.

Є безпідставними посилання позивача та його представника на те, що позивач не отримував від відповідача жодних заборон щодо роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами, а також не було повідомлень і про закінчення строків дії ліцензій за цими видами діяльності, оскільки вчинення відповідачем наведених позивачем дій (надіслання заборон на продаж підакцизних товарів; повідомлення про закінчення строків дії ліцензій) не покладено на контролюючі органи ні нормами Закону №481/95-ВР, ні нормами податкового законодавства.

При цьому, не можуть бути покладені в основу даного судового рішення та відхиляються судом доводи позивача та його представника про допущення відповідачем порушення процедури проведення фактичної перевірки, а саме: не вручення позивачеві наказу, несвоєчасне направлення позивачеві рішення, оскільки факти не вручення наказу на перевірку позивачеві спростовуються наявними в матеріалах справи копіями документів, зокрема, копіями направлень №13385, №13386, зміст яких свідчить про вручення наказу на перевірку особі, яка проводила розрахункові операції 22.12.2018р. продавцю ОСОБА_2 та яка на момент проведення фактичної перевірки була уповноваженою особою платника податків - позивача з урахуванням норм п.80.2, п.80.7 ст.80 ПК України, а несвоєчасне направлення оспорюваного рішення не може бути безумовною підставою для визнання такого рішення протиправним за умови, якщо позивачем факти виявлених порушень, які були підставами для прийняття такого рішення, позивачем не були спростовані.

З огляду на те, що згідно до вимог п.80.2, п.80.7 ст.80 ПК України уповноваженою особою позивача на час проведення фактичної перевірки була продавець ОСОБА_2 , якій були вручені наказ на перевірку та направлення, а також останньою здійснено допуск посадових осіб відповідача до проведення фактичної перевірки, доводи позивача та його представника про те, що позивач перебував за межами України з 20.12.2018р. по 26.12.2018р., що підтверджено пасажирською митною декларацією, відхиляються судом.

Також, відхиляються судом як необґрунтовані і посилання позивача та його представника і на те, що фактична перевірка проведена не уповноваженою особою - заступником начальника Криворізького північного управління ГУ ДФС у Дніпропетровській області, виходячи з того, що Криворізьке північне управління є відокремленим структурним підрозділом без права юридичної особи Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, а тому вказаний відокремлений підрозділ та його посадові особи є працівниками ГУ ДФС у Дніпропетровській області та виконують його функції у повному обсязі, що підтверджується офіційними відомостями, які містяться у публічному доступі у ЄДРПОУ та позивачем не спростовані жодними доказами в порушення вимог ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Є безпідставними і доводи позивача та його представника з приводу того, що оспорюване рішення не містить детального розрахунку та періоду, за який нараховані фінансові санкції, оскільки зазначене не відповідає дійсності, виходячи з того, що, по-перше, зміст оспорюваного рішення містить опис кожного правопорушення та містить суми застосованого штрафу за кожне порушення (а.с.8,87-88); по-друге, аналіз змісту спірного рішення свідчить про те, що форма прийнятого відповідачем оспорюваного рішення про застосування фінансових санкцій відповідає формі, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 02.06.2003р. №790.

Щодо посилань позивача та його представника на відсутність у нього відповідних ліцензій через їх викрадення, що підтверджено витягом із Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.110), то слід зазначити, що вказані обставини не є обґрунтованими підставами для визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення з урахуванням того, що позивач мав можливість у разі втрати (пошкодження, викрадення) ліцензії звернутися до відповідача із заявою про видачу дублікату таких ліцензій та дублікати ліцензій видаються суб`єктам господарювання протягом семи днів виходячи з вимог ст.3 Закону №481/95-ВР.

Вищенаведене свідчить і про необґрунтованість та безпідставність заявлених клопотань про витребування у відповідача відповідних ліцензій, оскільки такі ліцензії видаються лише суб`єкту господарювання, а у відповідача лише залишається відповідна інформація про їх видачу (яка відповідачем суду була надана) та, заявляючи такі клопотання, без вжиття заходів для отримання позивачем дублікатів втрачених ліцензій самостійно у спосіб та у порядку встановленому ст. 3 Закону №481/95-ВР, позивач та його представник переклав обов`язок щодо збору відповідних доказів на суд, що не відповідає вимогам ст.72-77, ст.80 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також і представник позивача як фахівець в галузі права (адвокат), маючи можливість отримати відповідну інформацію у відповідача відповідно до норм ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», жодних заходів для її отримання не вжив, такі докази в матеріалах справи відсутні.

Окрім того, слід зазначити, що судом у ході судового розгляду справи у межах строків її розгляду неодноразово оголошувалася перерва та роз`яснювалося учасникам справи, у тому числі і позивачу та його представнику (адвокату), їх право на надання додаткових документів, у т.ч. і надання ліцензій за спірний період, однак ні позивач, ні його представник жодних дій для надання додаткових доказів не вжили та належних доказів не надали в порушення вимог ст.ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач та його представник безпідставно посилаються і на проведення оплати за ліцензії за спірний період, що, на їх думку, давало позивачеві право на реалізацію алкогольними напоями та тютюновими виробами, оскільки, по-перше, таких доказів суду не надано; по-друге, наведені обставини не можуть бути підставами для здійснення реалізації підакцизних товарів без отримання суб`єктом господарювання у встановленому порядку відповідної ліцензії з урахуванням того, що такого права Закон №481/95-ВР не містить та не встановлює.

Також при застосуванні норм матеріального права у даних правовідносинах, адміністративним судом враховується і правова позиція Верховного Суду, викладена у його постановах від 29.05.2019р. у справі №804/263/16, від 18.06.2019р. у справі №0340/1538/18 та від 25.10.2019р. у справі №805/2062/17-а, яка є обов`язковою для застосування адміністративним судом згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

В той же час, з урахуванням вказаної правової позиції, правова позиція Верховного Суду, наведена позивачем у позові та у відповіді на позов, не підлягає застосуванню виходячи з вимог ч.5 ст.242 Кодексу.

Таким чином, відповідачем наведено достатньо підстав та надано доказів, які свідчать про правомірність та обґрунтованість прийняття оспорюваного рішення з урахуванням вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи до уваги викладене та перевіривши дії відповідача з приводу правомірності прийняття оспорюваного рішення, суд приходить до висновку про те, що вищенаведене рішення прийняте відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Статтями 6,7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

За викладеного, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, а тому у задоволенні позову позивачеві слід відмовити повністю.

З урахуванням того, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати слід покласти на позивача згідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11,12, 47, 72-77,94,122,132,139,193,241-246,250,251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення №000047/04-36-40-05/ від 12.02.2019р. та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення ( у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено - 27.11.2019р.

Суддя С.О. Конєва