Справа № 160/2400/19
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

05 грудня 2019 року м.Дніпросправа № 160/2400/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Баранник Н.П. (доповідач),
суддів: Дурасової Ю.В., Прокопчук Т.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року у справі № 160/2400/19 (суддя Сліпець Н.Є.) за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:
Військова частина НОМЕР_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом про стягнення з колишнього командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 (далі - відповідач) шкоду, відшкодовану замість нього позивачем внаслідок незаконного звільнення працівника, в сумі 93 050,93 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, що ОСОБА_1 , будучи командиром військової частини НОМЕР_1 , незаконно звільнив з роботи ОСОБА_2 . Так, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.10.2016р. визнано протиправним та скасовано наказ відповідача про звільнення, поновлено ОСОБА_2 на посаді та присуджено на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 65 519,28 грн. Вказане рішення було виконано військовою частиною з урахуванням сплати податків та зборів, які нараховуються відповідно до діючого законодавства. На підставі п.15 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, командири (начальники) військових частин, винні у незаконному звільненні, повністю відшкодовують завдану державі матеріальну шкоду. Однак, відповідачем не вчинено жодних дій щодо відшкодування шкоди в добровільному порядку, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Із рішенням суду не погодився позивач та подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, позивач просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача. У відзиві стверджує, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, вважає, що підстави для скасування рішення суду відсутні.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді командира військової частини НОМЕР_1 , на підставі наказів №52 та № 98 від 17.03.2014 року звільнив з роботи ОСОБА_2 з посади стрільця загону воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 за п.4 ст.40 КЗпП України.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.10.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково, а саме: визнано незаконними та скасовані накази командира військової частини НОМЕР_1 № 52 та № 98 від 17.03.2014 року про звільнення ОСОБА_2 з посади стрільця загону воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 за п.4 ст.40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_2 на посаді стрільця загону воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 з 17.03.2014 року; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.03.2014 року по 26.10.2016 року в сумі 65 519,28 грн.; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 1 000,00 грн.; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір в сумі 655,20 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.10.2016 року військова частина НОМЕР_2 перерахувала на рахунки ОСОБА_2 кошти в сумі 65 518,28 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підтверджується копією меморіального ордеру № 3 від 29.11.2016 року; в сумі 1 000,00 грн. моральна шкода, що підтверджується копією меморіального ордеру №69947749 від 29.11.2016 року; на рахунок держави кошти в сумі 655,20 грн. судовий збір, що підтверджується копією платіжного доручення №554 від 12.12.2016 року; в сумі 14 414,25 грн. єдиний соціальний внесок, що підтверджується копією платіжного доручення №153 від 28.03.2017 року; в сумі 856,74 грн. військовий збір, що підтверджується копією платіжного доручення №149 від 28.03.2017 року; в сумі 10 605,46 грн. податок на доходи фізичних осіб, що підтверджується копією платіжного доручення №151 від 28.03.2017 року.

За результатами аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.03.2013 року по 01.09.2017 року, проведеного Південним територіальним управлінням внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України, складено звіт №234/3/4/77/аз від 06.10.2017 року, п.7 якого військову частину НОМЕР_1 зобов`язано вжити заходи претензійно-позовного характеру.

Враховуючи зазначене позивач звернувся з даним позовом.

Спір між сторонами виник з підстав відшкодування шкоди в порядку регресу внаслідок незаконного звільнення.

При цьому, розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції виходив із того, що даний спір є адміністративним.

З такими висновками не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Згідно п.1 ч.1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, основною визначальною рисою адміністративних правовідносин є владне підпорядкування однієї сторони цих відносин іншій стороні. Сторони в адміністративному спорі ще до його виникнення повинні перебувати у відносинах вертикального підпорядкування.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

З огляду на положення ч.1 ст.19 ЦПК України, ст.19 КАС України не вважається публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування та суб`єктом приватного права - фізичною особою, в якому фізична особа звернулася до суду за захистом права не публічного, а цивільного, зокрема права на відшкодування завданої шкоди. У такому випадку це спір про цивільне право, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права.

Водночас за змістом статті 177 ЦК України гроші є об`єктами цивільних прав.

Відповідно до ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

У справі, що розглядається, спір виник щодо можливого відшкодування збитків та шляхів цього відшкодування. Спір має цивільно-правовий, а не публічний характер. А відтак, його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув і помилково розглянув спір за нормами КАС України.

Згідно ч.1 ст.319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції слід скасувати, закривши провадження у справі на підставі ч.1 ст.319 КАС України.

Керуючись ст.311, ч.1 ст.319, ст.ст.322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року у справі № 160/2400/19 - скасувати.

Провадження у справі № 160/2400/19 за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - закрити.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду в строк, передбачений ст.329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Ю. В. Дурасова

суддя Т.С. Прокопчук