Справа № 826/3506/17
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 грудня 2019 року

Київ

справа №826/3506/17

адміністративне провадження №К/9901/29386/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова В.М., Єресько Л.О., Загороднюка А.Г., розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року (судді Федорчук А.Б., Качур І.А., Келеберда В.І.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2018 року (судді Файдюк В.В., Мєзєнцев Є.І., Чаку Є.В.) у справі № 826/3506/17 за позовом громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У березні 2017 року громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі - ГУ ДМСУ в м. Києві), у якому просив:

- визнати неправомірним і скасувати рішення відповідача від 10 січня 2017 року № 10-17 про відмову у визнанні громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовані тим, що через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування з релігійних причин ОСОБА_1 був вимушений покинути країну походження - Ісламську Республіку Пакистан. У своїй заяві до ГУ ДМСУ в м. Києві позивач зазначив про свої побоювання повернутися до країни походження через релігійні причини, а саме через те, що він сповідує релігію Ахмадія, яка визнана в Пакистані немусульманською меншістю. Сповідувачі цієї релігії піддаються найбільш суворим правовим обмеженням і дискримінації, а влада не здатна забезпечити захист позивача від переслідувань та загрози бути вбитим. Однак, ДМС України відмовила позивачу у визнанні його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. При цьому, відповідач взагалі не поцікавився ситуацією у країні походження позивача - Ісламській Республіці Пакистан, хоча така інформація наявна в загальнодоступних засобах масової інформації. На думку позивача, оскаржуване рішення ДМС України є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки не містить обґрунтованих підстав відмови та прийняте без урахування усіх обставин, що мають юридичне значення.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 27 листопада 2017 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2018 року, в задоволенні позову відмовив.

Мотиви, з яких суди попередніх інстанцій дійшли таких висновків, ґрунтуються на тому, що матеріали особової справи позивача носять сумнівний і недостовірний характер, та свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Пакистану добровільно, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються. Суди дійшли висновку, що позивач має на меті не отримання захисту від можливих переслідувань чи погроз у країні походження, а можливість легалізуватися в Україні з метою покращення умов життя, та в подальшому виїхати до іншої країни. Інформація по країні походження, аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин свідчать, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

На постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2018 року громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування наведених у касаційній скарзі вимог позивач зазначив, що надав усі відомості, які мав у своєму розпорядженні, але суди першої та апеляційної інстанцій неправомірно поклали обов`язок доказування на заявника. Наголошує, що шукач притулку не повинен щось доказувати, а має лише обґрунтувати своє звернення. Суди, як і ДМС України, не наводять жодного доказу на спростування фактів, заявлених позивачем. У такій категорії справ є неприпустимою відмова в задоволенні позову через недоведеність іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Суди взагалі не досліджували інформацію по країні-походження позивача - Ісламській Республіці Пакистан, і не зазначили, чому не приймають до уваги інформацію із загальнодоступних інформаційних ресурсів. Натомість, жодна справа даної категорії не може бути розглянута без вивчення такої інформації, оскільки в протилежному випадку суд не зможе зробити об`єктивний висновок про безпечність тієї чи іншої країни. Скаржник вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивач має на меті лише легалізуватися на території України, оскільки бажання особи легально проживати не свідчить про відсутність небезпеки для нього в Республіці Пакистан.

Позиція інших учасників справи

Відповідачі - ДМС України та ГУ ДМСУ в м. Києві подали відзив на касаційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , у якому просили касаційну скаргу залишити без задоволення, судові рішення у справі - без змін. Відповідачі вважають, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно встановлено всі фактичні обставини справи, надано належну правову оцінку дослідженим доказам і прийнято законне та обґрунтоване рішення. При цьому відповідачі вказали, що серед фактів, повідомлених позивачем, немає підстав визнавати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту згідно з умовами, передбаченими в пункті 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У свою чергу, громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 подав відповідь на відзив відповідачів, у якому зазначив, що підтвердженням того, що позивачеві загрожує небезпека у країні походження є документи, які позивач отримав по електронній пошті від осіб, які сповідують таку віру, як і позивач, та переслідуються у країні походження. Однак, таку інформацію повинен був збирати відповідач, а не позивач. Зокрема, відповідач мав би звернутися до МЗС України, СБУ, інших органів державної влади, які можуть сприяти встановленню указаних позивачем фактів. Суди не надали оцінку зазначеним обставинам. Тому, судові рішення є необґрунтованими та прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги

Ухвалою від 02 березня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Стрелець Т.Г. (суддя-доповідач), Білоуса О.В., Шарапи В.М. відкрив касаційне провадження за скаргою громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 .

07 червня 2019 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 07 червня 2019 року № 653/0/78-19, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Стрелець Т.Г. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року № 14), визначено новий склад суду: Соколов В.М. - головуючий суддя (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.

За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

07 червня 2016 року позивач звернувся до ГУ ДМСУ в м. Києві з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до наказу ГУ ДМСУ в м. Києві від 29 червня 2016 року № 356 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач отримав повідомлення від 01 липня 2016 року № 151/1 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернувся до ДМС України зі скаргою на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 25 серпня 2016 року № 39-16 задоволено скаргу позивача на рішення ГУ ДМСУ в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з наказом ГУ ДМСУ в м. Києві від 14 вересня 2016 року №487 документи позивача прийнято в оформлення для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05 жовтня 2016 року позивач удруге подав до ДМС України скаргу на відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 01 листопада 2016 року № 53-16 зазначену скаргу позивача залишено без розгляду, оскільки на розгляді в ДМС України знаходилася скарга на те саме рішення територіального підрозділу.

Рішенням ДМС України від 10 січня 2017 року № 10-17 відмовлено громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, виходить з наступного.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) для того, щоб вважатися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктом 195 Керівництва передбачено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону

№ 3671-VI поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, і саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, громадянину Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з мотивів відсутності для цього підстав, визначених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Судами установлено, що позивач народився у родині ахмаді в м. Чина Нагар. На території Ісламської Республіки Пакистан проживає близько 600 тис. осіб, що віросповідують ахмаді. У рідному місті позивача більшість мешканців також віросповідують ахмаді.

Підставою вважати себе у небезпеці в країні походження позивач зазначає те, що йому погрожували та змушували змінити віру, повідомляє, що у нього був свій магазин та люди, які були проти релігії позивача, здійснили підпал, унаслідок якого магазин згорів, та перешкоджали працювати. В Пакистані позивач був електриком у місцевій лікарні, де йому також погрожували. Як зазначив позивач, його почали переслідувати з 2001 року.

Із заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та з протоколів співбесіди вбачається, що позивач 18 квітня 2016 року залишив Ісламську Республіку Пакистан по сімейним та релігійним обставинам. Позивач стверджує, що причиною його виїзду з країни походження була небезпека життю від людей, які сповідують мусульманство. Також зазначає, що в країні громадянської належності залишив дружину та шістьох дітей, батько та матір переїхали до Великобританії, а брат на даний час знаходиться на території Малайзії. Під час однієї із співбесід позивач повідомив, що його родина на даний час проживає у м. Чина Нагар, їй (родині) надають допомогу місцеві організації.

Позивач легально виїхав на автобусі з Пакистану, потім літаком прямував з Дубаї до Москви. Згідно інформації, що надана в анкеті позивача, він проживав упродовж місяця у м. Москва. Кордон України позивач перетнув 18 травня 2016 року таємно.

Судами попередніх інстанцій проаналізовано інформацію по країні походження позивача та встановлено, що етнічний склад населення Ісламської Республіки Пакистан складають: пенджабці, пуштуни, сіндхи, сар`яки, мухаджири, белуджи та інші. Відповідно до конституції Пакистану, національною мовою республіки є урду. Допускається застосування англійської мови як офіційної. Також розповсюдженими є мови: панджабі, сіндхі, белуджистська та пушту. Пакистан - шоста по кількості населення країна світу і друга по чисельності мусульманського населення після Індонезії. 96% населення є мусульманами, в тому числі 91% - суніти, и 5% - шиїти. Державною релігією є іслам сунітського толку. До конфесійного складу відносяться: мусульмани, індуїсти, християни, ахмаді, сікхи, парси, буддисти, іудеї, бахаї та аміністи.

У Пакистані не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Крім того, ані позивач, ані його близькі родичі, які проживають в Пакистані, ніколи не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій на території країни громадянської належності.

У свою чергу, позивачем не було надано жодних документальних доказів власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Під час проведення cпівбесід, позивач не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Позивачем не було зазначено обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів невибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту.

Також судами установлено, що проведеним аналізом особових справ позивача спостерігається низка суттєвих розбіжностей у викладеній ним історії ймовірного переслідування на Батьківщині, що вказує на її недостовірність та зловживання ним процедурою набуття міжнародного захисту з метою отримання фактичної легалізації на території України.

Зокрема, під час співбесіди від 24 червня 2016 року на запитання відповідача: «Ви плануєте переїхати до іншої країни?» позивач повідомив: «Мені потрібно заробити грошей»; на запитання відповідача: «Ви бажаєте ще щось додати до нашої співбесіди?» позивач повідомив «Допоможіть мені фінансово, я хочу отримати статус біженця.».

Суди обґрунтовано зауважили, що твердження позивача ставлять під сумнів існування загрози віруючим ахмаді, оскільки його родина, залишившись у країні громадянської належності, має захист та допомогу від органів місцевої влади.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що за результатами розгляду особової справи позивача разом з інформацією, наданою ним, співбесід останнього з посадовими особами органу Державної міграційної служби, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Пакистані жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які є необхідними для визнання особи біженцем або такою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

На підставі пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Висновки щодо розподілу судових витрат

З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов

Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк ,

Судді Верховного Суду