Справа № 826/8283/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8283/18 Головуючий у 1 інстанції: Каракашьян С.К.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Епель О.В. Карпушової О.В. Борейка Д.Е

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив:

- визнати дії Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації по відмові встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення ОСОБА_1 , учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, протиправними;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації встановити статус інваліда війни 2 групи та видати відповідне посвідчення ОСОБА_1 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що громадяни, які виконували роботи по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони, оскільки, такі формування організовувалися на всіх без виключення підприємствах.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1-ї категорії, що підтверджується посвідченням від 04 червня 2000 року Серія НОМЕР_1 , є інвалідом 3 групи, відповідно до наявної у матеріалах справи копії довідки МСЕК від 21 липня 2015 року №015041 серія №КА-1, причина встановлення інвалідності - захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

ОСОБА_1 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

Листом від 08 лютого 2018 року №36-468 Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації відмовило позивачу у видачі посвідчення інваліда війни, оскільки, відсутні документи, які підтверджують залучення до складу формувань Цивільної оборони та відомості про роботи, які виконувались під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в складі зазначеного формування, отже, підстав для встановлення статусу інваліда війни та видачі посвідчення немає.

Не погоджуючись із відмовою у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII).

Відповідно до частини 2 статті 4 вищевказаного Закону, до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно пункту 9 статті 7 Закону № 3551-XII, до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

В силу частини 1 статті 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також, тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ЦО СРСР від 06 червня 1975 року № 90, передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також, при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (1 категорія), що підтверджується посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 від 04 червня 2000 року (а.с 7).

Відповідно до Довідки до акта огляду МСЕК Серії КА-1 №012041 від 21 липня 2015 року, позивачу встановлено безстроково 3 групу інвалідності, у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с 8).

Так, позивач звертався до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, однак, листом від 08 лютого 2018 року №36-468, Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації відмовило позивачу у видачі посвідчення інваліда війни, оскільки, відсутні документи, які підтверджують залучення до складу формувань Цивільної оборони та відомості про роботи, які виконувались під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в складі зазначеного формування (а.с. 11-12).

Колегія суддів звертає увагу на те, що обов`язковими умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що при зверненні із заявою про встановлення статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, позивач не надав належне документальне підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони.

Щодо посилання апелянта на Довідку до акта огляду МСЕК Серії КА-1 №012041 від 21 липня 2015 року, колегія суддів зазначає наступне.

Так, даною довідкою підтверджується настання інвалідності позивача, у зв`язку з тим, що він брав участь у заходах щодо ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також, підтверджується наявність у позивача, як особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, пільг, гарантій і компенсацій, передбачених «Законом Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», проте, колегія суддів зазначає, що дана довідка не є належним доказом того, що така участь була саме у складі формувань Цивільної оборони.

Посилання позивача на Інформаційну довідку Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації від 29 лютого 2016 року №01.1-15/342, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки, нею надано інформацію про порядок залучення осіб до виконання робіт в складі підрозділів Цивільної оборони, однак, факт участі позивача в таких підрозділах не підтверджено.

Доводи апелянта про те, що громадяни, які виконували роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони, оскільки, такі формування організовувалися на всіх без виключення підприємствах, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як, крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування Цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт, згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладеною у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 676/1827/17.

Також, колегія суддів наголошує на тому, що обставина щодо безпосередньої участі особи у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони є істотною, позаяк, в протилежному випадку, статус інваліда війни на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків, і відповідно, мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, згідно пп. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 796-ХІІ.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07 червня 2018 року у справі № 377/797/17.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції проігноровано посилання позивача на постанову Київського апеляційного адміністративного суду та рішення Вищого адміністративного суду України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, відповідно до частини 5 статті 242 КАСУ, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Епель О.В. Карпушова О.В.
Повний текст постанови виготовлено 16.12.2019 року.