Справа № 420/5327/19
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5327/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (, адреса: вул. 40-річчя Перемоги, 25, смт. Таїрове, Овідіопольський район, Одеська область, 65469) про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання надати дозвіл,-

ВСТАНОВИВ:

10 вересня 2019 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати Рішення №94-VII сьомої сесії VII скликання від 07 березня 2019 року Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, яким відмовлено ОСОБА_1 в передачі йому безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку орієнтовною площею 0,1 га та, відповідно, в наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 , у зв`язку із відсутністю плану зонування та детального плану території даної частини населеного пункту;

зобов`язати Таїровську селищну раду Овідіопольського району Одеської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га по АДРЕСА_2 .

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.09.2019 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 07.10.2019 року.

07.10.2019 року через канцелярію суду від представника позивача надійшло клопотання про перенесення підготовчого засідання у зв`язку із неотриманням відзиву на позовну заяву та для надання можливості підготувати відповідь на відзив.

Відповідач до суду не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином та своєчасно.

З урахуванням викладеного судом відкладено підготовче засідання на 04.11.2019 року

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 27.11.2019 року.

У судове засідання 27.11.2019 року сторони не з`явились, про дату час та місце судового засідання повідомлені належним чином та своєчасно. 27.11.2019 року за вх№44593/19 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Згідно ч.1 ст.205 КАСУ неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.9 ст.205 КАСУ якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження.

Справу розглянуто в письмовому провадженні в межах строків, встановлених ч.4 ст.243 КАС України.

В обґрунтування вимог позову позивачем зазначається, що ним з метою реалізації свого конституційного права на безоплатне отримання у приватну власність земельної ділянки в межах безоплатної приватизації було подано заяву про передачу йому у власність земельної ділянки та, відповідно, надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Рішенням №94-VII від 07.03.2019 року позивачу було відмовлено у задоволенні його клопотання з підстав відсутності плану зонування та детального плану території даної частини населеного пункту. Позивач вважає таку відмову неправомірною та стверджує, що:

по-перше, при поданні заяви було дотримано всіх вимог щодо її оформлення, а тому Таїровська селищна рада безпідставно відмовила у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, що суперечить вимогам ст.ст.116, 118 ч.7, ст.121 ЗК України;

по-друге, позиція Європейського суду з прав людини та Верховного Суду свідчить про необхідність встановлення такого способу відновлення порушеного права, при якому можливість прийняття подальших протиправних рішень буде виключена. Тому ефективним способом захисту порушеного права позивача буде саме зобов`язання Таїровської селищної ради надати дозвіл на розробку проекту землеустрою.

30.09.2019 року за вх.№ЕП/7189/19 від представника Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області надійшов відзив на позовну заяву. Позиція відповідача у справі ґрунтується на правомірності оскаржуваного рішення, що, на переконання представника відповідача, підтверджується наступним:

по-перше, надання дозволу на розробку проекту землеустрою як юридичний факт не встановлює для позивача нові права чи свободи, а тому їх порушення відмовою у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою є неможливим. В аспекті ст.2 КАС України необхідною умовою для захисту права у судовому порядку є його порушення, однак порушення прав позивача селищною радою здійснено не було;

по-друге, положення Земельного кодексу України в частині передачі земельних ділянок у межах норм безоплатної приватизації свідчать про те, що така передача передбачає попереднє виготовлення технічної документації, а тому без її затвердження надання дозволу на розробку проекту землеустрою є неможливим;

по-третє, у клопотанні позивач не визначив єдиного цільового призначення земельної ділянки, щодо якої просить надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, а тому клопотання не відповідає вимогам, встановленим ч.7 ст.118 ЗК України.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 23.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до голови Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про передачу йому у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку орієнтовною площею 0,1га по АДРЕСА_2 та надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки (а.с.9). До заяви було додано графічні матеріали із зазначенням орієнтовного розташування земельної ділянки (а.с.10), а також документи, що посвідчують особу заявника.

Рішенням Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області №94-VII від 07.03.2019 року позивачу було відмовлено у задоволенні його клопотання з підстав відсутності плану зонування та детального плану території даної частини населеного пункту (а.с.11) на підставі ст.ст.12,83, ч.7 ст.118 ЗК України, ст.17 ЗУ «Про основи містобудування», ст.24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Позивач не погодився із вказаним рішенням, звернувшись до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.6 ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для, зокрема, будівництва та обслуговування жилого будинку у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

При цьому, згідно п.34 ч.1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Відповідно до ч.1 ст.59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Таким чином, ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою або відмову у наданні такого дозволу орган місцевого самоврядування приймає виключно на пленарних засіданнях відповідної ради, що визначено Законом №280/97-ВР.

Матеріалами справи встановлено та сторонами не заперечується, що клопотання позивача було подано 23.11.2018 року, про що на копії заяви наявна відмітка селищної ради про реєстрацію (а.с.9).

Стосовно доводів відповідача про те, що ненадання міською радою дозволу на розроблення проекту землеустрою у формі рішення сесії за відсутності вмотивованої відмови у його наданні не порушують прав позивача, суд зазначає наступне.

Визначений статтею 118 ЗК України "принцип мовчазної згоди" передбачає виключно право громадянина замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та жодним чином не позбавляє його права на отримання від уповноваженого органу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу або відмови.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10 липня 2018 року по справі №806/3095/17, від 14 серпня 2018 року по справі №806/2732/17.

При цьому, відповідно до п.71 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України " державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Як вказав Європейський Суд у рішенні по справі «Ольссон проти Швеції», норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки. Згідно з усталеною практикою Європейського суду поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін). Окрім того, Європейський суд зазначає, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції»).

За таких умов суд не приймає доводи представника відповідача стосовно того, що права позивача оскаржуваним рішенням порушені не були.

Відповідно до ч.3 ст. 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" №3038-VI у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

Отже, вказана норма забороняє до затвердження відповідної містобудівної документації саме передачу (надання) у власність чи користування земельних ділянок для містобудівних потреб, проте вказана норма не містить заборони в наданні відповідних дозволів на розроблення проектів землеустрою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року в 10.12.2019 у справі №468/1263/17-а.

В спірних правовідносинах вирішується питання саме про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, надання якого не призводить до автоматичного виділення земельної ділянки особі, та є лише однією зі стадій реалізації особою права на отримання земельної ділянки у власність.

Суд також не приймає доводи представника відповідача стосовно того, що визначення у клопотанні декількох цільових призначень бажаної земельної ділянки є підставою для прийняття оскаржуваного рішення, оскільки:

по-перше, така підстава не визначена ст.118 ЗК України;

по-друге, як слушно зауважив позивач у відповіді на відзив, вказана підстава не визначена селищною радою в оскаржуваному рішенні як підстава для відмови.

Вказане, на переконання суду, свідчить про протиправність Рішення №94-VII сьомої сесії VII скликання від 07 березня 2019 року Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, яким відмовлено ОСОБА_1 в передачі йому безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку орієнтовною площею 0,1 га та, відповідно, в наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 , у зв`язку із відсутністю плану зонування та детального плану території даної частини населеного пункту та наявність підстав для його скасування.

Щодо заявленого способу відновлення порушення права позивача шляхом зобов`язання Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га по АДРЕСА_2 суд зазначає наступне.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

За результатом розгляду даної справи судом встановлено, що підстави, визначені селищною радою в оскаржуваному рішенні, для відмови у наданні дозволу позивачу на розробку проекту землеустрою, не відповідають законодавству, а інші підстави визначені не були.

Поряд із цим, вивчення поданих ОСОБА_1 документів на предмет їх відповідності вимогам ст.118 Земельного кодексу України та наявності підстав для відмови у наданні дозволу, визначених безпосередньо ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, при розгляді заяви ОСОБА_1 від 23.11.2018р. не мало місця при прийнятті рішення (докази зворотнього в матеріалах справи відсутні, а зміст рішення та мотиви його прийняття це підтверджують).

За таких обставин на даний час зобов`язання за рішенням суду відповідача видати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту відведення спірної земельної ділянки набуде ознак втручання суду у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування у сфері регулювання земельних відносин, що є неприпустимим і суперечить завданням адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.2 ст.5, ч.2 ст.9 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На переконання суду ефективним та належним (щодо даних правовідносин) способом захисту прав позивача наразі є зобов`язання Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.11.2018р. у встановленому законодавством порядку та прийняти рішення відповідно до ст.118 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведена правомірність оскаржуваного рішення в контексті застосування при його прийнятті норм ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, відтак позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково із відмовою у позові в частині вимог про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту відведення.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 1536 (тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. (а.с.4), отже на підставі ч.3 ст.139 КАС України суд дійшов висновку про стягнення з Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судових витрат зі сплати судового збору у сумі 784(сімсот вісімдесят чотири)грн. 40коп. пропорційно до задоволеної частини вимог.

Керуючись ст. ст. 5,9, 139, 205, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (, адреса: вул. 40-річчя Перемоги, 25, смт. Таїрове, Овідіопольський район, Одеська область, 65469) про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання надати дозвіл - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Рішення №94-VII сьомої сесії VII скликання від 07 березня 2019 року Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, яким відмовлено ОСОБА_1 в передачі йому безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку орієнтовною площею 0,1 га та, відповідно, в наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 , у зв`язку із відсутністю плану зонування та детального плану території даної частини населеного пункту.

Зобов`язати Таїровську селищну раду Овідіопольського району Одеської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.11.2018р. про передачу йому у власність земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1га на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 784(сімсот вісімдесят чотири)грн. 40коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян

.