Справа № 300/1126/19
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/12267/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Заверухи О.Б., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судових засідань - Чопко Ю.Т.

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року (головуючий суддя: Грицюк П.П., місце ухвалення - м. Івано-Франківськ, дата складення повного тексту рішення - 07.10.2019) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного офісу Держаудитслужби про визнання дій протиправними, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

ОСОБА_1 , 24.05.2019 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними дії Західного офісу Держаудитслужби щодо звільнення його з публічної служби, скасувати наказ № 212-о 04.04.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Обґрунтовує позов тим, що перед незаконним звільненням позивача у квітні 2019 році, з 2015 року відповідачем вчинялися незаконні, дискримінаційні дії щодо нього. Зокрема, перед наказом про звільнення № 212-о від 04.04.2019, був виданий наказ № 62-о від 03.11.2016, який не відповідає вимогам законодавства, оскільки згоди про призначення на посаду головного державного фінансового інспектора відділу контролю в органах влади, оборони, правоохоронних органах та за місцевими бюджетами на умовах строкового договору, не давав. Також, позивач зазначив, що незаконним є і наказ Західного офісу Держаудитслужби № 298-о від 28.12.2015, яким в ході проведеної реорганізації його протиправно призначено на нерівнозначну посаду. З приводу правомірності даних наказів позивачем вживались заходи досудового регулювання спору, процедуру якого на час звільнення не було завершено з вини відповідача, оскільки були допущені порушеннями вимог законодавства відповідачем при розгляді його звернень. Крім цього, відповідачем вчинялися комплексні, тривалі протиправні дії спрямовані на звільнення його з роботи.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Із цими судовим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив їх в апеляційному порядку. Вважає таке необґрунтованими, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати та направити справу на повторний розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, щодо оскарження рішення від 01.10.2019 позивач покликається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві. Крім цього, апелянт зазначає про неправомірність винесення судом першої інстанції ухвали від 25.17.2019 про залишення заяви про збільшення позовних вимог без руху та просить скасувати її. Оскільки, судом першої інстанції належним чином не досліджено підстави для поновлення строку звернення до суду про скасування наказів Західного офісу Держаудитслужби № 62-о від 03.11.2016 та № 298-о від 28.12.2015.

Позивач у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Просить апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу про залишення заяви про збільшення позовних вимог без руху та рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник відповідача, 02.12.2019 подав заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з наданням більшого часу для вивчення апеляційної скарги та подання відзиву.

Суд апеляційної інстанції, відмовив у задоволенні цього клопотання, оскільки апеляційна скарга була направлена Західному офісу Держаудитслужби засобами електронного зв`язку 26.11.2019, тобто у відповідача було достатньо часу для підготовки до судового засідання призначеного на 03.12.2019. Крім цього, участь представника відповідача в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась, та у відповідності до ч. 3 ст. 313 КАС України, неявка їхнього представника не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 2004 року працював в органах, які забезпечують формування і реалізують політику у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до наказу Державної фінансової інспекції України від 04.09.2015 № 192 «Про затвердження нової граничної чисельності працівників фінансових інспекцій в областях та місті Києві» на підставі затвердження та введення в дію нової структури та штатного розпису наказом Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області від 23.10.2015 № 66 та відповідно до частини 5 статті 36 КЗпП України, 28.12.2015 начальником Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області прийнято наказ № 298-о, яким призначено з 28 грудня 2015 року, в порядку переведення, ОСОБА_1 , на посаду головного державного аудитора відділу державного фінансового аудиту, звільнивши його з посади начальника відділу стратегічного планування, взаємодії зі ЗМІ та зв`язків з громадськістю.

З цим наказом позивач ознайомився 28.12.2016.

Наказом Західного офісу Держаудитслужби від 03.11.2016 № 62-о переведено з 03.11.2016 ОСОБА_1 на посаду головного державного фінансового інспектора відділу контролю в органах влади, оборони, правоохоронних органах та за місцевими бюджетами на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 до дня фактичного її виходу на роботу.

З цим наказом позивач ознайомився 11.11.2016.

Вдповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби» Державну фінансову інспекцію в Івано-Франківській області реорганізовано шляхом приєднання до Західного офісу Держаудитслужби, в структурі якого утворено територіальний підрозділ без статусу юридичної особи - Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області.

Наказом Західного офісу Держаудитслужби від 07.10.2016 № 7 затверджено перелік змін до штатного розпису, відповідно до якого виведено посаду провідного державного фінансового інспектора та введено посаду головного державного фінансового інспектора.

Зазначену посаду запропоновано основному працівнику ОСОБА_2 , яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною згідно наказу від 05.10.2016 № 292-в з 06.10.2016 по 05.04.2017 року та позивачу - ОСОБА_1 на час відпустки ОСОБА_2

На підставі наказу відповідача № 25-д від 02.04.2018 ОСОБА_2 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною з 06 квітня 2018 року по 04 квітня 2019 року, відповідно до пункту 3 ст. 25 Закону України «Про відпустки».

У зв`язку із закінченням строку перебування у відпустці для догляду за дитиною 22.03.2019 ОСОБА_2 подано начальнику Західного офісу Держаудитслужби Кроляку Р.Й. заяву про вихід на службу з 05.04.2019.

На підставі вказаної заяви ОСОБА_2 , відповідачем прийнято наказ № 211-о від 03.04.2019 «Про приступання до виконання службових обов`язків» з 05.04.2019.

Враховуючи вихід основного працівника ОСОБА_2 з відпустки, відповідно до наказу Західного офісу Держаудитслужби «Про звільнення ОСОБА_1 » від 04.04.2019 № 212-о припинено державну службу та звільнено 22 квітня 2019 року позивача з посади головного державного фінансового інспектора відділу контролю органів влади, оборони, правоохоронних органів та місцевих бюджетів Управління, у зв`язку із закінченням строку відповідно до пункту 2 ст. 85 Закону України «Про державну службу» та п. 2 ст. 36 КЗпП України та виплачено йому відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки», грошову компенсацію за невикористані дні відпустки.

ОСОБА_1 , 25 квітня 2019 року пред`явив по місцю роботи листок непрацездатності Серія АДУ № 926228 та подав заяву від 25 квітня 2019 року про виплату допомоги у зв`язку з хворобою (лікарняним) за 10 календарних днів та виплату компенсації за невикористаних 8 днів основної відпустки.

Відповідно до наказу Західного офісу Держаудитслужби від 25.04.2019 № 287-о, у зв`язку з тимчасовою втратою непрацездатності під час основної щорічної відпустки, внесено зміни та доповнено пункт другий наказу від 04.04.2019 № 212-о абзацом 5 (збільшено кількість днів невикористаної відпустки).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не мав обов`язку щодо влаштування позивача на іншу роботу, оскільки при прийнятті на посаду, позивач погодився виконувати трудові обов`язки тимчасово, тобто до виходу працівника який перебував у відпустці по догляду за дитиною.

З цими висновками суду першої інстанції, погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII), правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 34 Закону № 889-VIII, строкове призначення на посаду здійснюється у разі заміщення посади державної служби на період відсутності державного службовця, за яким відповідно до цього Закону зберігається посада державної служби.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII, державна служба припиняється, зокрема, у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. ст. 85 Закону № 889-VIII, у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку.

Державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов`язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Пунктом 2 ст. 36 КЗпП України, визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що, позивача призначено на посаду головного державного фінансового інспектора відділу контролю в органах влади, оборони, правоохоронних органах та за місцевими бюджетами Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 до дня фактичного її виходу на роботу. Тобто, трудовий договір з позивачем укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, відповідно до пункту 2 частини першої статті 23 Кодексу законів про працю України.

Щодо покликання позивача, про те, що в порушення вимог ч. 2 ст. 85 Закону № 889-VIII його не було за 14 календарних днів повідомлено про вихід основного працівника - ОСОБА_2 , то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними. Оскільки, Законом № 889-VIII ні КЗпП України, не передбачено обов`язку роботодавця повідомляти працівника, з яким укладено строковий трудовий договір, дату про його наступне вивільнення у зв`язку з виходом на роботу основного працівника за 14 днів.

Таким чином, позивач перебував на посаді державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, тому він підлягає звільненню з посади в останній робочий день, перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця ОСОБА_2 , яка перервала відпустку по догляду за дитиною, про що повідомила відповідача за 14 календарних днів до свого виходу, у відповідності до ч. 2 ст. 85 Закону № 889-VIII.

Щодо покликання позивача про те, що вищевказана заява ОСОБА_2 подана несвоєчасно, то суд апеляційної інстанції вважає такі помилковими, з огляду на наступне.

У зв`язку із закінченням строку перебування у відпустці для догляду за дитиною, 22.03.2019 ОСОБА_2 подано начальнику Західного офісу Держаудитслужби Кроляку Р. Й. заяву про вихід на службу з 05.04.2019 (том 1 а. с. 111, том 2 а. с. 17). Питання висвітлені в заяві від 22.03.2019 погоджені відповідними посадовими особами структурних підрозділів відповідача.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у цих заявах, які знаходиться в справі на аркуші 111 том 1 та на аркуші 17 том 2 наявні розбіжності, зокрема, щодо відсутності резолюції начальника Західного офісу Держаудитслужби Кроляка Р.Й. у заяві, яка знаходиться в справі на аркуші 111 том 1.

Однак, ці розбіжності допущені в зв`язку із тим, що копія заяви, яка знаходиться в справі на аркуші 111 том 1 перебувала в управлінні Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області, яку виготовлено до моменту її направлення на погодження з керівником Західного офісу Держаудитслужби Кроляком Р.Й., а копія заяви, яка знаходиться в справі на аркуші 17 том 2 витребувана представниками відповідача під час судового розгляду у Західного офісу Держаудитслужби (м. Львів). Ця заява міститься в матеріалах особової справи, а тому і містить резолюцію «ВП до наказу 03.04.2019» начальника Західного офісу Держаудитслужби Кроляка Р.Й.

На підставі заяви ОСОБА_2 від 22.03.2019, відповідачем прийнято наказ № 211-о від 03.04.2019 «Про приступання вказаною особою до виконання службових обов`язків» з 05.04.2019 (а. с. 16 том 2), який візовано відповідними посадовими особами структурних підрозділів.

З наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у зв`язку із виходом основного працівника ОСОБА_2 з відпустки по догляду за дитиною, тобто закінченням строку трудового договору позивача, відповідачем правомірно, у відповідності до п. 2 ст. 85 Закону України «Про державну службу» та п. 2 ст. 36 КЗпП України, винесено наказ Західного офісу Держаудитслужби «Про звільнення ОСОБА_1 » від 04.04.2019 № 212-о та звільнено 22 квітня 2019 ОСОБА_1 з посади головного державного фінансового інспектора відділу контролю органів влади, оборони, правоохоронних органів та місцевих бюджетів Управління.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи позивача, як підставу для скасування оскаржуваного наказу, що перед звільненням позивача у квітні 2019 році, з 2015 року відповідачем вчинялися незаконні, дискримінаційні дії щодо нього. Зокрема, перед наказом про звільнення № 212-о від 04.04.2019, були винесені наказ № 62-о від 03.11.2016, про призначення на посаду головного державного фінансового інспектора відділу контролю в органах влади, оборони, правоохоронних органах та за місцевими бюджетами на умовах строкового договору та наказ № 298-о від 28.12.2015, яким в ході проведеної реорганізації його протиправно призначено на нерівнозначну посаду. Крім цього, позивач зазначає, що направляв звернення до Західного офісу Держаудитслужби України, Національного агентства України з питань державної служби про протиправність дій при винесенні наказів № 62-о від 03.11.2016 та № 298-о від 28.12.2015.

Оскільки, накази № 62-о від 03.11.2016 та № 298-о від 28.12.2015 є чинними, доказів того, що вони були скасовані у матеріалах відсутні, а тому такі не можуть бути підставою для скасування наказу № 212-о 04.04.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Крім цього, подання звернень до Західного офісу Держаудитслужби України, Національного агентства України з питань державної служби жодним чином не спростовує висновків суду апеляційної інстанції про правомірність прийняття оскаржуваного наказу.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивач, працюючи на посаді головного державного фінансового інспектора відділу контролю в органах влади, оборони, правоохоронних органах та за місцевими бюджетами Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області, виконував свої функціональні обов`язки та отримував заробітну плату, що у свою чергу підтверджує той факт, що позивач погодився працювати на вказаній посаді.

Крім цього, суд апеляційної зазначає, що в апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 липня 2019 року, якою заяву про збільшення позовних вимог залишено без руху. Оскільки, у відповідності до ст. 294 КАС України, така окремо від рішення суду в апеляційному порядку не оскаржується, а тому правова оцінка цій ухвалі надається під час розгляду апеляційної скарги на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.10.2019.

Так, позивачем, 19.06.2019 подано клопотання про збільшення та уточнення позовних вимог, відповідно до якого позивач, керуючись ч. 1 ст. 47 КАС України, просив також визнати протиправними та скасувати наказ Західного офісу Держаудитслужби № 62-о від 03.11.2016 та наказ Західного офісу Держаудитслужби № 298-о від 28.12.2015. Крім цього, із клопотанням про збільшення та уточнення позовних вимог позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду.

Згідно ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Тобто, з урахуванням предмету спору, строк звернення до суду у спірних правовідносинах є спеціальним, тобто становить один місяця, з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що аналогічні строки звернення до суду у цій категорії справ, були встановленні ч. 3 ст. 99 КАС України, в редакції, що діяла на момент винесення оскаржуваних наказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КАС України позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Отже, у відповідності до ч. 1 ст. 47 КАС України, клопотання позивача про збільшення та уточнення позовних вимог від 19.06.2019, є заявою про збільшення позовних вимог і на думку суду апеляційної інстанції, на таку заяву поширюються строки звернення до суду, передбачені ч. 5 ст. 122 КАС України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до наказу Державної фінансової інспекції України від 04.09.2015 № 192 «Про затвердження нової граничної чисельності працівників фінансових інспекцій в областях та місті Києві», на підставі затвердження та введення в дію нової структури та штатного розпису наказом Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області від 23.10.2015 року № 66 та відповідно до частини 5 статті 36 КЗпП України, 28.12.2015, начальником Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області прийнято наказ № 298-о, яким призначено з 28 грудня 2015 року, в порядку переведення, ОСОБА_1 , на посаду головного державного аудитора відділу державного фінансового аудиту, звільнивши його з посади начальника відділу стратегічного планування, взаємодії зі ЗМІ та зв`язків з громадськістю (а. с. 201 том 1).

З цим наказом, позивач ознайомився 28.12.2015, що підтверджується його підписом в цьому наказі (а. с. 201 зворот том 1).

Наказом Західного офісу Держаудитслужби від 03.11.2016 року № 62-о переведено ОСОБА_1 , з 03.11.2016, на посаду головного державного фінансового інспектора відділу контролю в органах влади, оборони, правоохоронних органах та за місцевими бюджетами на час відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 до дня фактичного її виходу на роботу (а. с. 69 том 1).

З цим наказом позивач ознайомився 11.11.2016, що підтверджується його підписом в цьому наказі (а. с. 71 том 1).

Суд апеляційної інстанції зауважує, що з наказом № 62-о від 03.11.2016 позивач ознайомився 11.11.2016, з наказом № 298-о від 28.12.2015 - 28.12.2019, а з вимогами про скасування цих наказів звернувся (клопотання позивача про збільшення та уточнення позовних вимог) лише 19.06.2019, отже пропустив місячний строк звернення до суду, передбачений ч. 5 ст. 122 КАС України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що правомірність визнання судом першої інстанції не поважними причин пропуску строку звернення до суду, судом апеляційної інстанції наведено в постанові від 03.12.2019 у справі № 857/11588/19, а тому не має необхідності акцентувати увагу на вказаних причинах.

Крім цього, ч. 1 ст. 123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Частиною 3 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вимоги про визнання протиправними та скасування наказу Західного офісу Держаудитслужби № 298-о від 28.12.2015 та наказу Західного офісу Держаудитслужби № 62-о від 03.11.2016 не були зазначені у позовній заяві від 24.05.2019, а були зазначені у заяві про збільшення та уточнення позовних вимог від 19.06.2019, поданої у відповідності до вимог ч. 1 ст. 47 КАС України.

Оскільки, порядок вирішення питання про прийняття заяви про збільшення та уточнення позовних вимог, з пропуском місячного строку звернення не врегульовано нормами КАС України, суд вважає за необхідне, застосувати аналогію закону.

Так, ч. 6 ст. 7 КАС України, передбачено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Враховуючи те, що заява про збільшення позовних вимог, подана позивачем після відкриття провадження, то питання щодо її прийняття повинно бути вирішено, з врахуванням дотримання строків звернення з відповідними позовними вимогами, з урахуванням ч. 5 ст. 122 КАС України.

Таким чином, суд апеляційної вважає, що оскільки заяву про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 подав 19.06.2019, тобто з пропуском строку звернення до суду і причини пропуску визнанні судом неповажними, то таку суд першої інстанції, у відповідності до ч. 1 ст. 123 КАС України, правильно залишив без руху та надав позивачу десять днів, щоб вказати інші підстави для поновлення відповідного строку.

Отже, дії суду першої інстанції при постановленні ухвали від 25 липня 2019 року про залишення без руху заяви про збільшення позовних вимог є правомірними та відповідають нормам КАС України.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки між позивачем та відповідачем було укладено строковий трудовий договір на період перебування ОСОБА_2 у відпустці по догляду за дитиною і строк такого договору закінчився, отже наказ Західного офісу Держаудитслужби «Про звільнення ОСОБА_1 » від 04.04.2019 № 212-о є правомірним, винесений в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом, а тому підстави для його скасування відсутні.

Крім цього, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову щодо визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу, відсутні підстави для задоволення інших позовних вимог, щодо поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі є похідними від правомірного винесення наказу від 04.04.2019 № 212-о.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 300/1126/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач: О. М. Гінда
судді О. Б. Заверуха
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 16.12.2019.