Справа № 320/1292/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1292/19 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Собківа Я.М.

за участю секретаря Скидан С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року

у справі №320/1292/19 (розглянута за правилами спрощеного позовного провадження)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Головного управління Національної гвардії України Міністерства внутрішніх справ України

про визнання акта протиправним,

В С Т А Н О В И Л А :
У квітні 2019 року ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної гвардії України Міністерства внутрішніх справ України (надалі відповідач), в якому просить: визнати протиправними акти спеціального розслідування нещасного випадку за формою Н-5* та акту №23/17 (форми НТ*) про нещасний випадок невиробничого характеру від 15 грудня 2017 року, складені за фактом загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Рудня-Іванівська Ємільчинського району Житомирської області, військовослужбовця Бригади швидкого реагування Національної гвардії України (в/ч НОМЕР_1 ) та скасувати їх.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19 березня 2019 року передано адміністративну справу №320/1292/19 за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2019 року справу прийнято до провадження та відкрито спрощене позовне провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 08 жовтня 2017 року відбулося вбивство його рідного брата ОСОБА_2 , який був військовослужбовцем Бригади швидкого реагування Національної гвардії України (в/ч НОМЕР_1 ). Місцем події, яка відбулася з його братом зона проведення АТО, а саме, місце дислокації в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України: с. Криничне Бахмутського району, Донецької області. Тіло загиблого було знайдено на території розташування військовослужбовців вказаної частини. Загибель сталася під час несення чергування ОСОБА_2 . Проте в супереч вимогам законодавства відповідач відмовився скласти Акт про настання нещасного випадку своєчасно з дотримання всіх вимог Порядку №1346

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року закрито провадження у справі, в зв`язку з тим, що дана справа підсудна розгляду в порядку цивільного судочинства.

Приймаючи рішення про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані акти складено спеціальною комісією з розслідування нещасного випадку, до складу якої увійшли не лише представники органів державної влади, а інші особи, які не відносяться до органів державної влади. На думку суду першої інстанції дана комісія не здійснювала владні управлінські функції на основі законодавства, а розслідувала нещасний випадок на виробництві, результати якого оформила відповідним актом, а відтак, вони (Акти за формою Н-5* та акту №23/17) не можуть бути предметом оскарження в адміністративному суді.

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 2, 4, 6, 19, 238 КАС України, ст. ст. 19 ЦПК України, а також врахувавши позицію Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про неможливість розгляду і вирішення даного спорку у порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням позивачем (надалі апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій позивач просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду по суті. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність ухвали суду, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що під час прийняття спірного рішення судом першої інстанції не наведено обґрунтувань щодо наявності законних підстав для задоволення клопотання відповідача про закриття провадження у справі, а текст оскаржуваної ухвали суду повністю співпадає з текстом клопотання про закриття провадження у справі.

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції й направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального права.

Представник відповідача у судове засідання проти апеляційної скарги заперечував. Відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Частина 1 статті 2 КАС України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Зі змісту п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України випливає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб, у тому числі, іншим суб`єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведеними положеннями процесуального закону окреслюється перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій. Викладене, на переконання судової колегії, підтверджує відсутність в адміністративних судів правових підстав для вирішення питань про право цивільне у межах оскарження таких дій, рішень чи бездіяльності.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (надалі - Закон №2232-XII).

Частиною 2 статті 2 Закону №2232-ХІІ встановлено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Згідно частиною 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Як вбачається з матеріалів справи, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 14 лютого 2017 року № 43 солдат ОСОБА_2 був прийнятий на військову службу за контрактом та зарахований в списки особового складу.

Близько 12:40 год 08 жовтня 2017 року з солдатом ОСОБА_2 в зоні проведення антитерористичної операції стався смертельний нещасний випадок.

Відповідно довідки виданої військової частиною НОМЕР_2 Національної гвардії України від 30 жовтня 2017 року № 1401 ОСОБА_2 приймав участь у антитерористичній операції з 29 серпня 2017 року.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 30 серпня 2017 року ОСОБА_2 разом з іншими військовослужбовцями прибув в Донецьку область, а з 27 вересня 2017 року 3 рота оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України розташувалась в с. Криничне Бахмутського району Донецької області.

Особовий склад був розселений по приватних будинках, де солдат ОСОБА_2 проживав разом з одинадцятьма співслужбовцями був обладнаний спостережний пост.

Службу на спостережному посту військовослужбовці несли по одному по три години з відпочинком шість годин.

Апелянт, з огляду на пп. 3.9, 3.10 Порядку № 1346 доводить на можливості вважати подію, що сталася з братом позивача, як нещасний випадок в період проходження служби і пов`язаний з виконанням службових обов`язків.

Наказом від 27 грудня 2002 року № 1346, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 січня 2003 року №83/7404 затверджений «Порядок розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України» (надалі - Порядок № 1346).

Цей Порядок № 1346 розроблено з метою врегулювання питань, пов`язаних із розслідуванням та веденням обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах внутрішніх справ України.

У відповідності до п. 1.3 Порядку №1346 розслідування нещасних випадків (в тому числі поранень), що сталися з особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, військовослужбовцями Національної гвардії України, курсантами (слухачами) навчальних закладів системи МВС України, проводиться з урахуванням цього Порядку.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, Порядок № 1346 був покладений в правову основу прийняття відповідачем оскаржуваних позивачем актів форми НТ* та Н-5*, згідно з п. 1.3 Порядку №1346.

Пунктом 3.10 Порядку №1346 визначено, що Комісія з розслідування також визнає, що «нещасний випадок трапився при виконанні службових обов`язків», якщо він стався в період проходження служби внаслідок: безпосереднього впливу правопорушника (злочинця) на працівника (учинення опору, захват заручником, напад на працівника, який перебуває не при виконанні службових обов`язків, з метою помсти за законні дії з припинення правопорушення, затримання або викриття правопорушника в період служби тощо); спроби самогубства працівника під впливом психофізіологічних, небезпечних та шкідливих факторів, пов`язаних з виконанням службових обов`язків; травмування внаслідок нестатутних відносин (у разі відсутності вини потерпілого); раптового погіршення стану здоров`я працівника під час виконання ним трудових (посадових) обов`язків у разі відсутності умов, зазначених у третьому, четвертому та шостому абзацах пункту 3.11 цього розділу, що визнається пов`язаним з виконанням службових обов`язків за умови, що погіршення стану здоров`я працівника сталося внаслідок впливу небезпечних чи шкідливих виробничих факторів, що підтверджено медичним висновком, або якщо потерпілий не проходив медичного огляду, передбаченого законодавством, а робота, що виконувалася, протипоказана потерпілому відповідно до медичного висновку про стан його здоров`я. Медичний висновок щодо зв`язку погіршення стану здоров`я працівника з впливом на нього небезпечних чи шкідливих виробничих факторів або щодо протипоказання за станом здоров`я працівника виконувати зазначену роботу видається лікувально-профілактичним закладом за місцем лікування потерпілого на запит керівника підрозділу чи голови комісії з розслідування; в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Аналіз наведених положень Порядку № 1346 доводить, що у разі настання нещасного випадку, що трапився при виконанні службових обов`язків під час припинення або запобігання злочинам або правопорушенням; вчинення дій із забезпечення особистої безпеки громадян, захисту їх прав і свобод, то такий нещасний випадок вважається таким, що трапився в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Колегією суддів враховуються висновки Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №1640/3010/18, в яких зазначено, що спори, пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й оскарження акта про нещасний випадок під час проходження публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Судом першої інстанції зазначено, що оскаржувані акти складено спеціальною комісією з розслідування нещасного випадку, до складу якої увійшли: заступник командувача Національної гвардії України (по роботі з особовим складом) генерал-лейтенант ОСОБА_3 , старший офіцер - головний психіатр лікувально-профілактичного відділу військово-медичного управління Головного управління Національної гвардії України полковник медичної служби ОСОБА_4 , начальник відділу психологічного забезпечення Головного управління Національної гвардії України підполковник ОСОБА_5 , старший офіцер служби аналізу військової дисципліни та профілактики правопорушень організаційно- аналітичного відділу управління по роботі з особовим складом Головного управління Національної гвардії України підполковник ОСОБА_6 офіцер охорони праці та пожежної безпеки військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України капітан ОСОБА_7 , головний спеціаліст відділу державного нагляду за охороною праці Департаменту державного майна та ресурсів МВС Волков І.Є. (за згодою), тобто не лише представники органів державної влади. При цьому вказана комісія не здійснювала владні управлінські функції на основі законодавства, а розслідувала нещасний випадок на виробництві, результати якого оформила відповідним актом, а відтак, вони не можуть бути предметом оскарження в адміністративному суді.

Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції не зазначено, які саме особи не є представники органів державної влади, що свідчить про не повне встановлення всіх обставин справи.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції застосовано норму частини першої та другої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, яка втратила чинність з 15 грудня 2017 року, що свідчить про порушення норм процесуального права.

Також, колегіє суддів вважає помилковим врахування суду першої інстанції постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року по справі №2а-2555/11/2670 та постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі 806/960/16, оскільки Верховним Судом застосовано норми права до спірних правовідносин, які діяли в редакції станом до 15 грудня 2017 року, а в даній справі спір виник у 2019 року, а отже підлягають застосування норми права в редакції, які діють з 15 грудня 2017 року.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції не враховано всіх обставин справи, не з`ясовано позицію всіх учасників справи, що призвело до передчасного прийняття рішення про закриття провадження у справі.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до вимог ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Аналогічна норма закріплена також у ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" відповідно до якої суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, згідно з практикою Європейського суду з прав людини право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Європейським судом з прав людини також вказується про те, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. France», від 8 грудня 2016 року «ТОВ «Фріда» проти України»).

Зокрема, у рішенні по справі «Miragall Eckolano v.» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Perez de Rada Cavanilles v.» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з цим, колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі "Беллет проти Франції", в якому Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Отже, системний аналіз положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також встановлені вище обставини свідчать, що постановлена передчасно оскаржувана ухвала зумовила утворення перешкод особі у доступі до правосуддя, у зв`язку з чим підлягає скасуванню як така, що прийнята передчасно.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 320 КАС України - підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення норм матеріального і процесуального права призвели до помилкового вирішення справи, а тому ухвала суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції підлягає скасування, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 242, 246, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2019 року про закриття провадження у справі скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

Я.М. Собків

Повний текст постанови складено 17 грудня 2019 року.