Справа № 369/5489/18
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 369/5489/18 Суддя (судді) першої інстанції: Скочок Т.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Кучми А.Ю.,

Аліменка В.О.

за участю секретаря судового засідання: Лещенко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру про зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправними та неправомірними дії відповідача Держгеокадастру України, як суб`єкта владних повноважень, щодо ненадання позивачу безоплатної адміністративної послуги, прямо передбаченої земельним законодавством, і порушення ним відповідних законних прав, захищених прямими нормами Конституції;

- зобов`язати Держгеокадастр України виконати передбачені законодавством України вимоги шляхом надання позивачу безоплатної адміністративної послуги у вигляді присвоєння кадастрового номера земельній ділянці №2, площею 0,504 га, перша лінія у садівничому товаристві «Озерний», розташованій на землях Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, що є приватною власністю позивача, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю IV-КВ №004634 від 26.12.2000, а також внести інформацію про вказану земельну ділянку до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та відновити в ньому записи про побудований на цій земельній ділянці будинок, без подання позивачем будь-яких документів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт наполягає на тому, що державні органи були зобов`язані присвоїти кадастровий номер земельній ділянці, яка належить йому на праві приватної власності на підставі Державного акту IV-КВ №004634 від 26.12.2000 року, до того ж, це мало бути виконано без подання позивачем будь-яких заяв, документів.

Заслухавши в судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, а саме з наявної у матеріалах справи копії державного акту на право приватної власності на землю IV-КВ №004634 від 26.12.2000, останній видано ОСОБА_1 на підтвердження передачі йому у приватну власність земельної ділянки площею 0,0504 га, яка розташована на території Мих.Рубежівської сільської ради, с/т «Озерний» для ведення садівництва (а.с. 12).

Також, згідно з наявними у матеріалах справи копіями свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.07.2008 серії САС №160979 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.07.2008 серії ССК №687641, право приватної власності на садовий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_4 , за ОСОБА_1 (а.с. 19-20).

ОСОБА_1 звернувся до Президента України Порошенка П.О. із зверненням від 17.03.2018, в якому просив доручити державним органам виконавчої влади, у невідкладному порядку, забезпечити відновлення його грубо порушених ними прав та віднайти без будь-якої його участі чи відновити, їхніми силами та за їхній рахунок, первинні документи на належну йому земельну ділянку, що містять його важливі персональні дані, а також технічну документацію із землеустрою, внести дані про належну йому земельну ділянку до Державного земельного кадастру та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, у найкоротший термін повідомити про кадастровий номер належної позивачу земельної ділянки. В якості додатків до вказаної заяви зазначено листи Держгеокадастру України та його територіальних підрозділів, що згадані по тексту, копії, всього на 6 арк. та повний комплект листування з Уповноваженим ВРУ з прав людини без додатків до них, копії, всього на 15 арк.(а.с. 44).

Листом від 22.03.2018 №22/013527-10 вказане звернення ОСОБА_1 на підставі ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», надіслано до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, про що також повідомлено позивача (а.с. 48).

У свою чергу, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру листом від 24.04.2018 №Т-1114/0-0.21-2441/6-18 повідомила позивача, що документація із землеустрою на земельну ділянку, яка розташована в СТ «Озерний» на території Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, у Міськрайонному управлінні Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі та м. Ірпінь відсутня.

На підставі викладеного, позивачу роз`яснено законодавчо встановлений порядок внесення відомостей про земельні ділянки до Державного реєстру земель, а саме необхідність звернення із заявою та технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Вважаючи, що відповідач протиправно відмовляє у присвоєнні кадастрового номеру земельній ділянці, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що оскільки позивач не звертався до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру із заявою, передбаченою положеннями п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр», за умови доданої до неї технічної документації із землеустрою, то позовні вимоги є необґрунтованими.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Спірні правовідносини врегульовано Земельним кодексом України, Законом України № 3613-VI від 07 липня 2011 року «Про Державний земельний кадастр», Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17 жовтня 2012 року та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру визначено Законом України № 3613-VI від 07 липня 2011 року «Про Державний земельний кадастр».

Статтею 24 вищевказаного Закону визначено порядок здійснення державної реєстрації земельної ділянки.

Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

На підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Витяг містить всі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги. Складовою частиною витягу є кадастровий план земельної ділянки.

При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер.

В той же час, частиною шостою статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено виключний перелік підстав для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки:

розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора;

подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі;

невідповідність поданих документів вимогам законодавства;

знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу та наголошує, що пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Законом України № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» вказано наступне: земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.

Відповідно до п. 115 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 (далі - Порядок №1051), державна реєстрація земельних ділянок, переданих у власність (користування) без проведення їх державної реєстрації (в тому числі у разі, коли відомості про земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель), здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельних ділянок державної чи комунальної власності) в порядку, визначеному для державної реєстрації земельної ділянки.

Таким чином, законодавством чітко визначена процедура державної реєстрації земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номеру.

У відкритих судових засіданнях суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 неодноразово стверджував, що кадастровий номер на земельну ділянку, яка належить йому на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю IV-КВ №004634 від 26.12.2000 року, мав бути присвоєний органами Держгеокадастру в автоматичному порядку без будь-якої участі позивача та без подання ним жодних заяв та/або документів.

Дослідивши нормативне врегулювання процедури присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам в хронологічному порядку з моменту її встановлення, колегія суддів вважає вищевказані доводи апелянта необґрунтованими з огляду на наступне.

Пунктом 1.2 Вказівки Державного комітету України із земельних ресурсів «Про присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам для ведення Державного реєстру земель» № 12 від 20 березня 2002 року (втратила чинність на підставі Наказу Державного комітету України із земельних ресурсів № 168 від 15 лютого 2010 року) визначено, що кадастрові номери земельних ділянок запроваджуються з метою їх однозначної ідентифікації в базах даних та на кадастрових планах для забезпечення створення і функціонування автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру, системи реєстрації земельних ділянок, об`єктів нерухомості та прав на них, забезпечення можливостей ефективної обробки і управління інформацією, підтримки інформаційного зв`язку з іншими галузевими кадастрами та інформаційними системами.

Кадастровий номер земельної ділянки - це унікальний на території України код, який присвоюється кожній земельній ділянці з метою її ідентифікації і залишається незмінним на протязі всього часу фізичного та юридичного існування земельної ділянки як єдиного цілого (пункт 1.4 Вказівки № 12).

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 168 від 15 лютого 2010 року затверджено Порядок присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам, в якому містився окремий розділ V щодо формування та присвоєння кадастрового номера земельним ділянкам, наданим у власність (користування).

Так, пунктом 5.2 було чітко вказано, що для формування та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, яка на момент набрання чинності цим наказом надана у власність (користування) та не має кадастрового номера, власник (користувач) такої земельної ділянки або уповноважена ним особа подає до територіального органу Держкомзему за місцем знаходження земельної ділянки заяву про присвоєння кадастрового номера земельної ділянки.

До заяви додаються: копія документа, що посвідчує особу; копія ідентифікаційного номера у Єдиному державному реєстрі фізичних осіб - для фізичної особи, коду в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України - для юридичної особи; копія документа, що посвідчує право на земельну ділянку.

Більше того, згідно з 5.3 Порядку присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам № 168, територіальний орган Держкомзему протягом трьох робочих

днів розглядає подані документи та:

1) у разі наявності в архіві документації із землеустрою на відповідну земельну ділянку, що включає документи, зазначені у абзацах п`ятому та шостому пункту 2.2 цього Порядку, та відповідності розташування меж земельної ділянки даним чергового кадастрового плану:

формує кадастровий номер земельної ділянки з дотриманням вимог розділу II цього Порядку; відображає дані про формування кадастрового номера земельної ділянки на титульному аркуші документації із землеустрою, плані меж (кадастровому плані) земельної ділянки, відомостях обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки шляхом проставлення відмітки такого змісту: "Кадастровий номер__________________________ сформовано "___" ____________ 20__ р., прізвище, ім`я, по батькові посадової особи, підпис". Виправлення у відмітці не допускаються;

передає документацію із землеустрою та копію заяви власника (користувача) земельної ділянки з доданими до неї документами до філії Центру ДЗК для внесення відомостей до АС ДЗК та відкриття Поземельної книги.

Сформований та відображений на сторінках документації із землеустрою кадастровий номер земельної ділянки не є присвоєним до моменту відкриття Поземельної книги;

2) у разі відсутності документації із землеустрою, що включає документи, зазначені у абзацах п`ятому та шостому пункту 2.2 цього Порядку, або виявлення невідповідностей розташування меж земельної ділянки даним чергового кадастрового плану, інформує заявника про необхідність розробки документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Присвоєння кадастрового номера у цьому випадку здійснюється відповідно до розділу IV цього Порядку.

В подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2010 року № 749 затверджено Тимчасовий порядок присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, який містив аналогічні положення щодо визначення та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, переданій у власність (користування) без проведення її державної реєстрації.

Так, пунктом 16 вищевказаного Тимчасового порядку передбачено, що для визначення та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, переданій у власність (користування) без проведення її державної реєстрації, власник (користувач) такої ділянки або уповноважена ним особа подає до територіального органу Держземагентства за місцезнаходженням земельної ділянки заяву про державну реєстрацію земельної ділянки (далі - заява про державну реєстрацію) та копії:

документа, що посвідчує особу, а для уповноваженої особи також документа, що посвідчує її повноваження;

документа, що посвідчує право на земельну ділянку;

копію реєстраційного номера облікової картки платника податків (ідентифікаційного номера) згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів - для фізичної особи, крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття номера та повідомили про це відповідному органу державної податкової служби, ідентифікаційного коду згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податкового номера - для юридичної особи.

Згодом, постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 затверджено Порядок ведення Державного земельного кадастру, згідно з пунктом 115 якого державна реєстрація земельних ділянок, переданих у власність (користування) без проведення їх державної реєстрації (в тому числі у разі, коли відомості про земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель), здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельних ділянок державної чи комунальної власності) в порядку, визначеному для державної реєстрації земельної ділянки.

Також, як вже було зазначено вище, відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Законом України № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» вказано наступне: земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.

Таким чином, з системного аналізу вищенаведених нормативно-правових актів, колегія суддів зазначає, що законодавчо визначеною підставою для присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці, яка надана у власність, є звернення власника такої ділянки у визначеному законом порядку.

Так, в матеріалах справи відсутні, а апелянтом не надано доказів звернення до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, у порядку, передбаченому положеннями п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр», із заявою про присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру.

Окрім того, у відкритому судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач сам підтвердив, що не звертався у встановленому законодавством порядку до органів Держгеокадастру щодо присвоєння відповідній ділянці кадастрового номеру, оскільки, на його переконання, державні органи мали це зробити автоматично без його звернення та подання ним технічної документації.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправними дій відповідача щодо ненадання позивачу безоплатної адміністративної послуги, а також зобов`язання Держгеокадастру України надати позивачу безоплатну адміністративну послугу у вигляді присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, з огляду на відсутність звернення ОСОБА_1 у встановленому законодавством для присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці порядку.

В той же час, апеляційний суд вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з самим державним актом на право приватної власності на землю IV-КВ №004634 від 26.12.2000 року, виданого гр. ОСОБА_1 , цей державний акт складено у двох примірниках, з яких перший видано гр. ОСОБА_1 , другий зберігається у Києво-Святошннському райвідділі земельних ресурсів. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1031.

Так, державний акт на право приватної власності на землю IV-КВ №004634 від 26.12.2000 року, був виданий гр. ОСОБА_1 на підставі відповідної технічної документації із землеустрою.

Колегія суддів зауважує, що як законодавством, що нині вже втратило чинність, так і чинним на сьогодні, зокрема, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Законом України № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр», не передбачено вимоги для виготовлення нової технічної документації на земельну ділянку, яку вже була надано у власність та право власності на яку, в даному випадку, підтверджується державним актом про право приватної власності на землю, оскільки така документація вже була виготовлена та має зберігатись в архіві.

Тобто, у випадку звернення із заявою власника земельної ділянки щодо присвоєння такій земельній ділянці (на яку оформлено державний акт на право власності «старого зразка») кадастрового номеру, кадастровий номер може бути сформований на підставі вже наявної та виготовленої за замовленням власника технічної документації із землеустрою, яка і стала підставою для видання державного акту.

Однак, із численних листувань позивача із Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру, зокрема з листа від 24 квітня 2018 року № Т-1114/0-0.21-2441/6-18, вбачається, що документація із землеустрою на земельну ділянку, яка розташована в с/т «Озерний» на території Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, у Міськрайонному Управлінні Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі та м. Ірпінь не виявлена.

У відкритому судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача також підтвердив, що документація із землеустрою, на підставі якої було видано відповідний державний акт на право приватної власності на землю IV-КВ №004634 від 26.12.2000 року в Управлінні Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі та м. Ірпінь відсутня.

З метою з`ясування місцезнаходження документації із землеустрою щодо відповідної земельної ділянки, другого примірника державного акту та Книги записів державних актів на право приватної власності на землю, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року було витребувано у Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та Головного управління Держгеокадастру у Київській області письмові пояснення:

щодо внесення до Державного реєстру земель, присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці площею 0,0504 га, яка розташована на території Мих.Рубежівської сільської ради, с/т «Озерний», що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 відповідно до державного акту на право приватної власності на землю IV-КВ №004634 від 26.12.2000 року;

щодо виконання приписів вказівки Державного комітету України із земельних ресурсів від 20.03.2002 № 12 «Про присвоєння кадастрових номерів земельним ділянками для ведення Державного реєстру земель» стосовно відповідної земельної ділянки;

щодо останнього відомого місцезнаходження документації із землеустрою на відповідну земельну ділянку, моменту виявлення її зникнення та інформації щодо державного органу та посадових осіб, яка несли відповідальність за зберігання такої документації на момент її зникнення.

02 грудня 2019 року на виконання ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області повідомлено, що документація із землеустрою, на підставі якої було видано державний акт на право приватної власності на землю IV-КВ №004634 від 26.12.2000 року, в архіві Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпінь Головного управління Держгеокадастру у Київській області не виявлено. Відомості про місце перебування документації із землеустрою Головному управлінню не відомі.

До того ж, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року було витребувано у Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області:

письмові пояснення щодо місцезнаходження: 1) другого примірника державного акту на право приватної власності на землю IV-КВ №004634 від 26.12.2000 року, виданого гр. ОСОБА_1 , 2) документації із землеустрою, на підставі якої було видано відповідний акт, 3) відповідного витягу з Книги записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1031;

належним чином засвідчені копії вказаних документів у разі їх наявності.

09 грудня 2019 року на виконання ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року Михайлівсько-Рубежівської сільською радою Києво-Святошинського району Київської області було повідомлено, що запитувані відомості та документи не зберігаються у виконавчому комітеті Михайлівсько-Рубежівської сільської ради.

Отже, судом апеляційної інстанції було вжито всіх можливих заходів для встановлення місцезнаходження другого примірника державного акту на право приватної власності на землю IV-КВ №004634 від 26.12.2000 року, виданого гр. ОСОБА_1 , та документації із землеустрою, на підставі якої було видано відповідний акт.

Із відповідей, наданих до суду, встановлено, що як в архіві Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпінь Головного управління Держгеокадастру у Київській області, так і в Михайлівсько-Рубежівській сільській раді Києво-Святошинського району Київської області другий примірник державного акту на право приватної власності на землю IV-КВ №004634 від 26.12.2000 року, виданого гр. ОСОБА_1 , документація із землеустрою, на підставі якої було видано відповідний акт та витяг з Книги записів державних актів на право приватної власності на землю із записом за № 1031, відсутні.

Тобто, у випадку звернення ОСОБА_1 із заявою як власника земельної ділянки щодо присвоєння такій земельній ділянці (на яку оформлено державний акт на право власності «старого зразка») кадастрового номеру, кадастровий номер міг би бути сформований на підставі вже наявної та виготовленої за замовленням власника технічної документації із землеустрою, яка і стала підставою для видання державного акту.

Однак, у зв`язку з недбалістю та бездіяльністю відповідальних посадових осіб Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру щодо втрати, нез`ясування обставин та часу зникнення другого примірника державного акту, Книги записів державних актів на право приватної власності на землю, технічної документації із землеустрою, яка стала підставою для видачі ОСОБА_1 державного акту на право приватної власності на землю IV-КВ №004634 від 26.12.2000 року, громадянину доведеться понести додаткових витрат у зв`язку з необхідністю замовлення та виготовлення нового примірника технічної документації на відповідну земельну ділянку.

Так, всі порушення в їх сукупності призвели до суттєвого порушення прав особи та значного протиправного фінансового навантаження і втручання у вільну реалізацію гарантованого статтею 41 Конституції України непорушного права приватної власності та прав вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, отже, позивач не позбавлений права звернутись до суду щодо відшкодування завданої моральної та матеріальної шкоди.

Апеляційний суд зауважує, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Відтак, колегією суддів апеляційного суду під час розгляду справи встановлено факт систематичного неналежного виконання своїх обов`язків посадовими особами Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру, які призвели до створення істотних перешкод у реалізації ОСОБА_1 його прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення «Москаль проти Польщі»).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» та у справах «Ґаші проти Хорватії» «Трґо проти Хорватії»).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини», «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

В той же час, з огляду на викладене вище, а саме відсутність звернення ОСОБА_1 до органів Держгеокадастру у встановленому законом порядку щодо присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру про зобов`язання вчинити дії.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 16.12.2019.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді А.Ю. Кучма,

В.О. Аліменко