Справа № 591/1122/18
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 р.Справа № 591/1122/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Сіренко О.І. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

представника позивача Левицької А.М.; представника відповідача Шамраєва М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Грузії ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03.03.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Грищенко О.В., вул. Академічна, 13, м. Суми, Сумська, 40030, повний текст складено 03.03.18 року по справі № 591/1122/18

за позовом Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

до Громадянина Грузії ОСОБА_1

про примусове видворення за межі території України та затримання з метою забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців, які незаконно перебувають на території України,

ВСТАНОВИВ:

03.03.2018 року позивач, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовною заявою Громадянина Грузії ОСОБА_1 , в якому просив суд:

- примусово видворити за межі території України громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

- затримати громадянина Грузії ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 . з метою забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, який розташований: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що 02 березня 2018 року працівниками Управління ДМС України в Сумській області разом з працівниками ГУНП в Сумській області було виявлено громадянина Грузії ОСОБА_1 , який з листопада 2016 року незаконно перебуває на території України. В ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_1 є уродженцем та громадянином Грузії. Працював неофіційно на Центральному ринку міста Суми у ОСОБА_2 , проживає по АДРЕСА_2 . Позивач вказує, що відповідач незаконно перебуває на території України, з питання оформлення документів, що підтверджують право проживання в України, не звертався, не покинув території України самостійно, а тому позивач просить примусово видворити відповідача за межі території України. Також, вважаючи, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення про примусове видворення, позивач просить затримати відповідача з метою забезпечення примусового видворення, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців, які незаконно перебувають на території України та звернути рішення до негайного виконання.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03.03.2018 року адміністративний позов Управління Державної міграційної служби України в Сумській області до громадянина Грузії ОСОБА_1 задоволено повністю.

Примусово видворено за межі території України громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Затримано стоком на 6 місяців громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, який розташований: АДРЕСА_1 .

Звернуто рішення до негайного виконання.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначав, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства мають передувати дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Аналогічні роз`яснення викладені в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця і особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні».

Підстави, які дають позивачу право на пред`явлення позовних вимог щодо видворення виникають після невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України.

Поняття «поважні причини» віднесено до оціночних понять. Наявність оціночних понять в міграційному законодавстві дають гнучкості правовому регулюванню і наближають його до реального життя. Єдиним зауваженням при застосуванні таких понять є вимога про високий рівень як правової свідомості, так і морально-етичного розвитку правозастосовувачів, що дозволить використовувати такі поняття для встановлення справедливості, а не з метою зловживання правом.

Проте, відповідач зауважує, що оскаржене рішення було прийняте судом першої інстанції 03.03.2018, тобто до моменту витікання терміну, визначеного у рішенні Управління ДМС України в Сумській області № 32 від 02.03.2018 про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_1 .

Відповідач вважає, що з поважних причин не мав змоги виконати вказане рішення Управління ДМС України в Сумській області.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення від 02.03.2018.

Також, на думку відповідача, лист Управління карного розшуку ГУНП в Сумській області №1535/14/01- 2018, на який є посилання в тексті оскарженого рішення містить нічим не підтверджені припущення, що у ГУНП начебто є підстави вважати, що відповідач може в подальшому не виконати рішення про примусове повернення.

Відповідач зазначає, що не відмовлявся співпрацювати під час процедури притягнення його до адміністративної відповідальності та затримання, не перешкоджав оформленню відповідних документів для його примусового повернення.

При цьому невиконання позивачем рішення про примусове повернення до 05.03.2019 відбулось з незалежних від нього обставин.

Позивач надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якій серед іншого зазначив, що 02.03.2018 року Управлінням ДМС України в Сумській області з метою досудового врегулювання спору, було прийнято рішення № 32 про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 один екземпляр якого йому було вручено, з яким відповідач ознайомився. Рішення йому зрозуміле, оскільки він вільно спілкується російською мовою, про що підтверджується його підписом, та також шляхом проставлення підпису зобов`язався виїхати за межі України у визначений термін, а саме до 05.03.2018 року.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону № 3773-УІ , центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

На думку позивача, враховуючи те, що відповідач не має законних підстав для проживання в Україні, також немає паспортного документа, або іншого документа, який дає можливість виїхати за її межі, враховуючи постійну змінену місця проживання в Україні, а також звернення органів Національної поліції, відповідно до частини 1 статті 30 зазначеного Закону, є обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання прийнятого рішення про примусове повернення з України від 02.03.2018 року №32 .

До того ж, позивач зауважує у відзиві, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про рсадмісію, розміщуються у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в України, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примцсового видворення за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 02.03.2018 року працівниками Управління ДМС України в Сумській області разом з працівниками ГУНП в Сумській області, виявлено громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 З письмових пояснень відповідача відомо, що він є уродженцем Грузії, ІНФОРМАЦІЯ_1 В листопаді 2016 року приїхав в Україну. Працював неофіційно на Центральному ринку міста Суми у ОСОБА_2 , проживає по АДРЕСА_2 .

02.03.2018 року зі слів відповідача посадовою особою УДМС України в Сумській області було складено довідку про особу (з фотографією), за формою, встановленою додатком 2 до Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України, затвердженої Наказом МВС України від 28.08.2013 року №825, де зазначено, що відповідач, документів на проживання в Україні не має, і мешкає за адресою АДРЕСА_2 , інформація про особу за обліками ДМС відсутня. ( а.с. 8).

За результатами перевірки, проведеної за наявними обліками територіальних органів ДМС та відомчої інформаційної системи «Оформлення документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» ЄІАС УМП установлено, що відповідач на території України зареєстрованим не значиться, громадянства не набував, посвідкою на постійне проживання та тимчасове проживання не документувався.

За інформацією, отриманою з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система «Аркан») встановлено, що відповідач не значиться як такий, що перетинав державний кордон на в`їзд/виїзд.

02.03.2018 року відносно відповідача складений протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МСМ № 050410 за частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення іноземцями правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні) (копія протоколу додається) та начальником Управління ДМС України в Сумській області застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 (п`ятсот десять) грн., відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МСМ № 050798 від 02.03.2018 року (а.с.9,10)

02.03.2018 року Управлінням отримано лист від Управління карного розшуку ГУНП в Сумській області №1526/14/01-2018 щодо примусового повернення за межі України окремої категорії осіб. В листі вказано, що у ГУНП є інформація, що вказана особа входить до близького оточення кримінальних авторитетів, вихідців з Кавказького регіону та може впливати на криміногенну обстановку в регіоні шляхом залучення до злочинної діяльності осіб, грузинської національності, безпосередньо вчиняти кримінальні правопорушення, а саме крадіжки з помешкань громадян (а.с. 14,15).

02.03.2018 року Управлінням ДМС України в Сумській області з метою досудового врегулювання спору, було прийнято рішення № 32 про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 один екземпляр якого йому було вручено, з яким відповідач ознайомився. Рішення йому зрозуміле, оскільки він вільно спілкується російською мовою, про що підтверджується його підписом, та також шляхом проставлення підпису зобов`язався виїхати за межі України у визначений термін, а саме до 05.03.2018 року (а.с.12,13).

03.03.2018 року Управлінням отримано лист від Управління карного розшуку ГУНП в Сумській області №1535/14/01-2018 щодо примусового видворення за межі України окремої категорії осіб із забороною в`їзду. В листі додатково вказано, що у ГУНП є підстави вважати, що відповідач може в подальшому не виконати рішення про примусове повернення, знаходитися на території України нелегально, переховуватися від правоохоронних органів так вчиняти кримінальні правопорушення на території Сумської області у зв`язку з відсутністю будь-яких фінансових доходів на проживання.(а.с.16,17)

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні правові підстави для перебування відповідача на території України, а відтак наявні всі необхідні обставини для примусового видворення відповідача за межі України, а тому позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначає Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI .

Щодо позовних вимог про примусове видворення за межі території України громадянина Грузії ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку:

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

За приписами частини 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI від 22.09.2011 (далі - Закон №3773-VI), іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст. 26 Закону №3773-VI).

Статтею 30 Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Згідно із ч. 11 ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до підпункту 9 пункту 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, Державна міграційна служба України приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Аналізуючи наведені нормативно правові акти, колегія суддів дійшла висновку, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Отже, підстави які дають позивачу право на пред`явлення зазначених позовних вимог виникають після невиконання іноземцем в установлених строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України.

Крім того, із змісту наведених норм вбачається, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Колегією суддів встановлено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції було прийняте 03.03.2018, тобто до моменту закінчення терміну (05 березня 2018 року), визначеного у рішенні Управління ДМС України в Сумській області № 32 від 02.03.2018 про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_1 (а.с. 12-13)

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ухилявся від виконання цього рішення.

Колегія суддів вважає, що лист Управління карного розшуку ГУНП в Сумській області №1535/14/01- 2018, не є доказом, що у ГУНП є підстави вважати, що відповідач може в подальшому не виконати рішення про примусове повернення.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що не міг добровільно виконати рішення про примусове повернення в країну походження, оскільки був спочатку затриманий з поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, який розташований: АДРЕСА_1, а в подальшому примусово видворено з території України 13.03.2018, що підтверджується відміткою у закордонному паспорті.

Проте судом першої інстанції не надано належної оцінки цим обставинам.

Щодо позовних вимог про затримання відповідача строком на 6 місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, колегія суддів зазначає наступне.

В обгрунтування позову в цій частині позивач посилається на те, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про примусове видворення, та в подальшому самостійно територію України не покине.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені у статті 289 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Зміст наведених норм дає підстави дійти висновку, що заходи зазначені у п.1-4 ч.1 ст. 289 КАС України застосовуються судом з метою забезпечення виконання рішення суду про примусове видворення.

Отже, колегія суддів зазначає, що позовна заява про затримання іноземця може бути подано міграційним органом до суду одночасно з поданням адміністративного позову про його примусове видворення за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, який вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

Згідно з частиною 4 статті 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

З аналізу вказаної норми можливо дійти висновку, що іноземці та особи без громадянства розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства за наявності одночасно 3 умов, а саме вказані особи:

1. не мають законних підстав для перебування на території України,

2. затримані в установленому порядку,

3. підлягають примусовому видворенню за межі України.

Беручи до уваги, відсутність підстав для задоволення позову про примусове видворення відповідача, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині затримання відповідача строком на 6 місяців з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Враховуючи наведене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судом першої інстанції принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Додатково колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до п "f" частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У п. 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року "Справа "Анатолій Руденко проти України", стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Літва проти Польщі", заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та "Станєв проти Болгарії" [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

Колегія суддів наголошує, що відповідно до пункт 1 статті 5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, зробив передчасні висновки.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03.03.2018 року по справі № 591/1122/18, прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Грузії ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03.03.2018 року по справі № 591/1122/18 скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні позову Управління Державної міграційної служби України в Сумській області до Громадянина Грузії ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України та затримання з метою забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців, які незаконно перебувають на території України - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) О.І. Сіренко В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 18.12.2019 року