Справа № 212/9470/19
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

09 грудня 2019 р. Справа № 212/9470/19

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Врона О.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до служби у справах дітей виконкому Покровської районної у місті Кривому Розі ради, начальника служби у справах дітей виконкому Покровської районної у місті Кривому Розі ради, Голови районної в місті ради, голова комісії з питань захисту прав дитини в Покровському районі міста Кривого Рогу Коритнік Володимира Васильовича, секретаря комісії з питань захисту прав дитини в Покровському районі міста Кривого Рогу Медякової Олени Миколаївни, виконавчого комітету Покровської районної в місті Кривому Розі ради, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 про визнання протиправними дії, визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшли матеріали справи №212/9470/19 за позовом ОСОБА_1 до служби у справах дітей виконкому Покровської районної у місті Кривому Розі ради, начальника служби у справах дітей виконкому Покровської районної у місті Кривому Розі ради, Голови районної в місті ради, голови комісії з питань захисту прав дитини в Покровському районі міста Кривого Рогу Коритнік Володимира Васильовича, секретаря комісії з питань захисту прав дитини в Покровському районі міста Кривого Рогу Медякової Олени Миколаївни, виконавчого комітету Покровської районної в місті Кривому Розі ради, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 , в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії відповідачів 2,3,4 щодо неналежного виконання своїх посадових обов`язків, відповідно до вимог чинного законодавства, вчиненні бездіяльності та формального підходу щодо підготовки та складання висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю для її тимчасового виїзду за межі України та ухвалення рішення про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання малолітньої ОСОБА_3 для її тимчасового виїзду за межі України;

- визнати протиправним та скасувати висновок Служби у справах дітей Покровської районної в місті Кривому Розі ради від 13 вересня 2019 року про підтвердження місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю для її тимчасового виїзду за межі України;

- визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Покровської районної в місті Кривому Розі ради «Про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання малолітньої ОСОБА_3 » для її тимчасового виїзду за межі України від 18 вересня 2019 року за № 398.

Вказані матеріали позовної заяви надійшли на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду 05.2.2019 року на підставі ухвали Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.11.2019 року у справі №212/9470/19.

Так, вказаною ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.11.2019 року у справі №212/9470/19 вирішено передати адміністративну справу №212/9470/19 на розгляд Дніпропетровському окружному адміністративному суду.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, матеріали справи №212/9470/19 передані на розгляд судді Врона О.В. 05.12.2019 року.

Відповідно до частини 1 статті 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема чи: має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Суд, відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 171 статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України встановив наступне.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.1, п.2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством в сфері приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

З огляду на матеріали справи, судом встановлено, що позивач не погоджується з висновком Служби у справах дітей Покровської районної в місті Кривому Розі ради від 13 вересня 2019 року про підтвердження місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю для її тимчасового виїзду за межі України та рішенням Покровської районної в місті ради «Про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання малолітньої ОСОБА_3 для її тимчасового виїзду за кордон за межі України» від 18.09.2019 року №398, яким підтверджено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 для її тимчасового виїзду за межі України.

При цьому позивач зазначає, що внаслідок цього рішення відповідача порушуються права його малолітньої дитини.

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

За приписами частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей.

Згідно з п.72 Постанови Кабінету Міністрів України «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» від 24.09.2008 року №866 для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання згідно з додатком 9. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду.

Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

Зі змісту матеріалів адміністративного позову вбачається, що він обумовлений тим, що місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , не може бути підтверджено, оскільки не відповідає дійсності, тобто оскаржувані дії щодо прийняття рішення від 18.09.2019 року №398 порушують Постанову №866.

Таким чином, позивачем заявлено позов про визнання протиправними дії відповідачів з прийняття висновку від 13 вересня 2019 року та рішення від 18.09.2019 року №398, що обумовлені недотриманням вимог з п.72 Постанови Кабінету Міністрів України «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» від 24.09.2008 року №866, тобто за відсутністю фактичного спору з суб`єктом владних повноважень у сфері публічних відносин.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

В цьому аспекті суд звертає увагу позивача, що саме рішення про визначення місця проживання дитини є підставою для реєстрації місця проживання дитини, незалежно від стосунків батьків, адже таке судове рішення буде ефективним способом захисту прав дитини, про що зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 13 червня 2018 року по справі № 752/14614/14-ц, провадження № 61-24204св18.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» сказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11.07.2017 Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

При цьому суд враховує, що при вирішення питання щодо місця проживання дитини з`ясуванню підлягають питання чи не буде суперечити таке рішення інтересам малолітньої дитини, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків тощо, тобто суду необхідно вирішити цей спір з дотриманням норм міжнародного та національного права; усебічно й повно дослідити обставини справи, взявши до уваги фактичний, емоційний, психологічний, матеріальний, віковий та медичний чинники, пропорційно й обґрунтовано оцінити інтереси дитини і з урахуванням цього ухвалити рішення, забезпечивши найкращі інтереси дитини.

Однак вирішення таких спорів регламентовано Цивільним процесуальним кодексом, статтею 19 якого установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №826/20197/13-а зроблено правовий висновок про те, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що даний спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Тобто цей спір виник із відносин приватноправового характеру і його існування не залежить від того, чи додержав вимог законодавства суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

При зазначених вище обставинах, враховуючи, що спір стосується приватноправових відносин, - Дніпропетровський окружний адміністративний суд не є «встановленим законом судом» щодо розгляду такого спору, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження по справі.

Згідно п. 1, ч. 1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Як вказано у ч. 6 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України в разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

В силу викладеного, суд вважає необхідним роз`яснити позивачу його право звернутися до місцевого суду, в порядку та у строки передбачені Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись статтями 170, 171, 243, 248 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до служби у справах дітей виконкому Покровської районної у місті Кривому Розі ради, начальника служби у справах дітей виконкому Покровської районної у місті Кривому Розі ради, Голови районної в місті ради, голова комісії з питань захисту прав дитини в Покровському районі міста Кривого Рогу Коритнік Володимира Васильовича, секретаря комісії з питань захисту прав дитини в Покровському районі міста Кривого Рогу Медякової Олени Миколаївни, виконавчого комітету Покровської районної в місті Кривому Розі ради, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 про визнання протиправними дії, визнання протиправним та скасування рішення.

Копію ухвали разом з матеріалами справи надіслати позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Врона