Справа № 743/1780/19
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2019-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

09 грудня 2019 року м. Ужгород№ 743/1780/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.,

при секретарі Петрус К.І.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 , представник - Ємчук Л.В.,

відповідача: Військова частина НОМЕР_1 ДПС України, представник - Костів Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ДПС України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошена вступна та резолютивна частини Рішення. Повний текст Рішення виготовлено та підписано 16 грудня 2019 року.

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ДПС України, яким просить суд визнати незаконними дії посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 ДПС України щодо невжиття заходів з встановлення особи та тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають Україні громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без належних підстав в порушенні ч.8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ухвалити рішення яким звільнити громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні до вирішення питання про спосіб, час та дату повернення на батьківщину, враховуючи положення ч.8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Позовна заява мотивована тим, що згідно Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23 липня 2019 року, по справі № 743/1342/19, громадянина Народної республіки Бангладеш: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 затримано та поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України на шість місяців, до 28.01.2020 року, включно, з метою вжиття заходів щодо його ідентифікації та примусового видворення.

Позивач вважає, що враховуючи положення ч.8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» таке примусове повернення не могло бути застосоване до нього взагалі, оскільки він є неповнолітньою особою.

Такі висновки підтверджуються наявними документами, які були відправлені всім заінтересованим особам, а саме: документи про рік народження, освіту, свідоцтво про народження та інші документи які ідентифікують особу громадянина Народної республіки Бангладеш - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просив суд такі задовольнити.

Відповідачем відзив на позовну заяву подано не було.

В судовому засіданні представник відповідача повідомила суд, що під час затримання позивача, неможливо було встановити особу та вік затриманого, тому у визнанні незаконними дії посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 ДПС України, щодо невжиття заходів з встановлення особи та тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають Україні громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 - слід відмовити з наведених вище підстав.

Щодо задоволення позовної вимоги про звільнення громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 з пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні до вирішення питання про спосіб, час та дату повернення на батьківщину не заперечувала.

Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Зважаючи на вимоги ч.1 ст.205 КАС України, суд вважає, що розгляд справи може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

24 вересня 2019 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , звернувся до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ДПС України з позовними вимогами про визнання незаконними дії посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 ДПС України щодо невжиття заходів з встановлення особи та тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають Україні громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без належних підстав в порушенні ч.8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та просив ухвалити рішення яким звільнити громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні до вирішення питання про спосіб, час та дату повернення на батьківщину, враховуючи положення ч.8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Ухвалою судді Ріпкинського районного суду Чернігівської області дану справу було передано до Закарпатського окружного адміністративного суду за підсудністю.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд Головуючому судді Микуляк П.П.

05 листопада 2019 року Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було відкрито провадження в даній адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

Судом встановлено, що Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 23 липня 2019 року, по справі № 743/1342/19, громадянина Народної республіки Бангладеш: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України на шість місяців, до 28.01.2020 року, включно, з метою вжиття заходів щодо його ідентифікації та примусового видворення.

Представником позивача до суду було подано

- Свідоцтво про народження № 8 ОСОБА_1 , виданого 28 вересня 2019 року, з перекладом на Українську мову, яким було підтверджено, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та відповідно є неповнолітньою особою.

- Афідевіт (довіреність), відповідно до якого мати позивача, ОСОБА_3 призначила та надала право опіки в Україні Валерію Головашкіну над її неповнолітнім сином ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення останнього повноліттям.

Подані документів були дослідженні в судовому засіданні.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

У відповідності до ч. 8 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, незалежно від поширення на нього дії Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно ч.30 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Як визначено у ст. 3, 21 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою цінністю. Усі люди є і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Статтею 29 Конституції України закріплено право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника. Кожний затриманий має право у будь - який час оскаржити своє затримання.

Правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв`язку з правом знати за що він затриманий, притягається до відповідальності і яка саме санкція до нього застосовується, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання у його права.

Право іноземця на перекладача закріплено в п.1 ст.5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 р. на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

У п.2 ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення від 28.11.1978 р. у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН», від 19.12.1989 р. у справі «Камазінскі проти Австрії», від 30.05.1980 р. у справі «Артіко проти Італії»),

Таким чином, дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

У Загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання (стаття 9); відповідно до Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не повинен бути позбавлений волі інакше, як на таких підставах і відповідно до такої процедури, які встановлені законом (пункт 1 статті 9); згідно з положеннями п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках як: законне ув`язнення особи після її засудження компетентним судом (підпункт а); законний арешт або затримання особи за невиконання законної вимоги суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, передбаченого законом (підпункт b); законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (підпункт c); затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою припровадження його до встановленого законом компетентного органу (підпункт d); законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг (підпункт e).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 лютого 2010 року у справі «Гарькавий проти України» зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (п.63 зазначеного рішення).

Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Застосувавши норми положень ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини, де зазначено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання; ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на свободу та особисту недоторканість; ч. 2 ст. 14, ч.1, 5 ст.26 га ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» суд зазначив, що обов`язковість попереднього прийняття уповноваженим органом державної влади України рішення про примусове повернення має на меті, зокрема, надання особі, щодо якої таке прийнято, строку та можливості добровільно покинути територію України. А факт ухилення від виїзду після прийняття цього рішення може бути встановлено та підтверджено лише після закінчення строку, наданого іноземцю чи особі без громадянства.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до п «f» ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У п.103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року "Справа "Анатолій Руденко проти України", стало остаточним 17 липня 2014 року (№50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Литва проти Польщі", заява №26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-ІІІ, та "Єтанєв проти Болгарії" [ВП], заява №36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

Суд наголошує, що відповідно до п.1 ст.5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує п.1 ст.5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що у відповідача не має підстав для тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні неповнолітнього громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

Матеріалами справи доведено, що позивач є неповнолітньою особою, у зв`язку з чим вимоги позовної заяви є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані (відзив проти позову відповідач суду не надав) та підлягають до задоволення повністю.

На підставі наведеного та керуючись ст. 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ДПС України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати незаконними дії посадових осіб Війської частини НОМЕР_1 ДПС України, щодо невжиття заходів з встановлення особи та тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні неповнолітнього громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Звільнити неповнолітнього громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, до вирішення питання про спосіб, час та дату повернення на батьківщину.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк