Справа № 810/3577/17
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/3577/17 Суддя (судді) першої інстанції: Харченко С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

при секретарі - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС" на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС" до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, за участю третьої особи - Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити ді,-,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, за участю третьої особи - Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення відповідача від 14 березня 2017 року про відмову у прийнятті податкової звітності;

- зобов`язати відповідача прийняти подану 14 березня 2017 року Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС" податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць лютий 2017 року разом з усіма додатками та доповненнями до неї та внести відомості до облікових даних позивача в інформаційних базах Державної фіскальної служби України.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2019 року у задоволені позовних вимог відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що на день подання позивачем податкової звітності за лютий 2017 року ТОВ «Вітаполіс» не було платником податку на додану вартість.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував при розгляді даної справи норми чинного законодавства, які регулюють відносини між контролюючим органом та особами, на яких покладено обов`язок зі сплати податку на додану вартість. Наголошує, що рішення контролюючого органу є дискримінацією позивача як юридичної особи-кредитора за ознакою її статусу. Підкреслює, що втручання у здійснення майнового права позивача як юридичної особи перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з інтересами засновника, який вважає себе потерпілим від втручання в його особисті права внаслідок втручання у майнові права товариства. Зауважує, що посилання суду першої інстанції на постанови Верховного Суду, дані про які відсутні в матеріалах справи, свідчать про позапроцесуальні дії суду при розгляді даної справи, його упередженість, взяття на себе обов`язків сторони, а також несправедливий судовий розгляд. Звертає увагу на ігноруванням судом першої інстанції принципів судочинства, зокрема, принципу верховенства права.

У межах встановленого строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС", зареєстроване в якості юридичної особи 25 травня 2006 року, що підтверджується даними, наведеними у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, копія якого наявна в матеріалах справи (т. 2 а.с. 189-192).

Як платник податків позивач перебуває на обліку в Києво-Святошинській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Київській області.

При цьому, 14 березня 2017 року уповноваженою особою позивача особисто подано до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області у паперовій формі наступні документи: податкову декларацію з податку на додану вартість за лютий 2017 року; додатки до вказаної декларації, а саме: додаток № 2 (розрахунок суми залишку від`ємного значення звітного періоду, яка зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду (Д2), додаток № 3 (розрахунок суми бюджетного відшкодування (Д3), додаток № 4 (заява про повернення суми бюджетного відшкодування та/або суми коштів на рахунку у системі електронного адміністрування податку на додану вартість платника податку, що перевищує суму, яка підлягає перерахуванню до бюджету (Д4); додаток № 5 (розшифровки податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5); доповнення до податкової декларації у формі листа від 14 березня 2017 року № 93/17, складене відповідно до вимог пункту 46.4 статті 46 Податкового кодексу України.

За результатами розгляду податкової декларації позивача з податку на додану вартість за лютий 2017 року Києво-Святошинською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області було прийнято рішення від 14 березня 2017 року, яким позивачу відмовлено у прийнятті вказаної податкової звітності з посиланням на анулювання його реєстрації як платника податку на додану вартість з 18 листопада 2016 року та, як наслідок, відсутності підстав для подання ним податкової звітності з цього податку.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що при прийнятті рішення від 14 березня 2017 року, яким позивачу відмовлено у прийнятті податкової звітності за лютий 2017 року, Києво-Святошинська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області діяла правомірно, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 16.1.3 п. 16.1 ст. 16 ПК України, платник податків зобов`язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Згідно п 21.1 ст. 21 ПК України, посадові особи контролюючих органів зобов`язані: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; забезпечувати ефективну роботу на виконання, завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій; коректно та уважно ставитися до платників податків, її представників та інших учасників відносин, що виникають під час реалізації норм цього Кодексу та інших законів, не принижувати їх честі та гідності.

Відтак, права та обов`язки як податкових органів, так і платників податків встановлюються виключно на рівні Кодексу.

Відповідно до п. 46.1 ст. 46 ПК України, податкова декларація, розрахунок, звіт - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Згідно п. 49.11 ст. 49 ПК України, у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов`язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови:

- у разі отримання такої податкової декларації, надісланої поштою або засобами електронного зв`язку, - протягом п`яти робочих днів з дня її отримання;

- у разі отримання такої податкової декларації особисто від платника податку або його представника - протягом трьох робочих днів з дня її отримання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що Києво - Святошинської ОДПІ рішенням від 14 березня 2017 року, відмовлено ТОВ «Вітаполіс» у прийнятті податкової декларації з ПДВ за лютий 2017 року, неправомірно пославшись на рішення про анулювання реєстрації платника ПДВ, оскільки ст. 49 ПК україни передбачено вичерпний перелік підстав, за порушення яких податковий орган має право не прийняти декларацію.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що в обґрунтування покладеного в основу оскаржуваного рішення, контролюючий орган посилається на те, що позивач не є платником цього податку внаслідок анулювання рішенням Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 18 листопада 2016 року № 63 реєстрації Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС" платником податку на додану вартість.

Відповідно до 184.5 статті 184 ПК України визначено, що з моменту анулювання реєстрації особи як платника податку така особа позбавляється права на віднесення сум податку до податкового кредиту, складання податкових накладних.

Згідно п. 184.6 ст. 184 ПК України, у разі анулювання реєстрації особи як платника податку останнім звітним (податковим) періодом є період, який розпочинається від дня, що настає за останнім днем попереднього податкового періоду, та закінчується днем анулювання реєстрації.

Пунктом 184.10 ст. 184 ПК України, визначено, що про анулювання реєстрації платника податку контролюючий орган зобов`язаний письмово повідомити особу протягом трьох робочих днів після дня анулювання такої реєстрації.

Таким чином, платник податків, який є зареєстрованим платником податку на додану вартість, зобов`язаний подавати до контролюючого органу податкові декларації з податку на додану вартість у строки та в порядку визначеному Податковим кодексом України.

У разі анулювання реєстрації особи як платника податку останнім звітним (податковим) періодом є період, який розпочинається від дня, що настає за останнім днем попереднього податкового періоду, та закінчується днем анулювання реєстрації.

Таким чином, анулювання реєстрації особи як платника податку на додану вартість унеможливлює прийняття контролюючим органом поданої юридичною особою податкової декларації з цього податку.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21 серпня 2018 року в адміністративній справі № 810/3508/17 та 30 січня 2019 року в адміністративній справі № 826/3793/17.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Вітаполіс» звернулося до Державної фіскальної служби України зі скаргою від 06 березня 2017 року на рішення Головного управління ДФС у Київській області від 24 січня 2017 року № 238/10/10-36-12-02-18 та рішення Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 18 листопада 2016 року № 63 про анулювання реєстрації платником податку на додану вартість.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом пункту 56.8 статті 56 Податкового кодексу України контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Відповідно до пункту 56.9 статті 56 Податкового кодексу України керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Отже, скарга платника податків вважається задоволеною з моменту прийняття контролюючим органом рішення про її задоволення або з дня, наступного за останнім днем строку, зазначеного у пункті 56.8 статті 56 Податкового кодексу України.

При цьому, як було вірно зазначено судом першої інстанції, жодних доказів надіслання на адресу позивача рішення Державної фіскальної служби України від 03 липня 2017 року № 1433/16/99-99-12-03-01-15 за результатами розгляду скарги ТОВ "ВІТАПОЛІС" контролюючим органом не надано.

Таким чином, скарга позивача вважається задоволеною, а рішення Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 18 листопада 2016 року № 63 про анулювання реєстрації платником податку на додану вартість - скасованим, починаючи з 30 березня 2017 року.

Викладене свідчить про правильність твердження суду першої інстанції про те, що на момент подання позивачем 14 березня 2017 року податкової звітності за лютий 2017 року ТОВ "ВІТАПОЛІС" не було платником податку на додану вартість.

Доводи апелянта про те, що рішення контролюючого органу є дискримінацією позивача як юридичної особи за ознакою її статусу, судом апеляційної інстанції оцінюються критично, оскільки жодним чином не підтверджуються та не мають правового обґрунтування.

З аналогічних підстав судова колегія відхиляє посилання ТОВ «Вітаполіс» на ігнорування судом першої інстанції принципів судочинства.

Крім того, колегія судів зазначає, що відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Викладене спростовує твердження апелянта, що суд першої інстанції, в порушення вимог КАС України, не зазначив в оскаржуваному рішенні кожний аргумент позивача.

Крім іншого, відповідно до ст. 3 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» товариство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями всім належним йому майном.

Згідно ч. 3 ст. 80 Господарського кодексу України товариством з обмеженою відповідальністю є господарське товариство, що має статутний капітал, поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобов`язаннями тільки своїм майном. Учасники товариства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків, пов`язаних з діяльністю товариства, у межах своїх вкладів.

Таким чином, твердження позивача про те, що рішенням відповідача завдано шкоди особистим правам засновника ТОВ «Вітаполіс» ОСОБА_1 , на переконання суду апеляційної інстанції, є передчасним.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на день подання позивачем податкової звітності ТОВ "ВІТАПОЛІС" не було платником податку на додану вартість, рішення Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 14 березня 2017 року, яким позивачу відмовлено у прийнятті податкової звітності за лютий 2017 року, є правомірним та скасуванню не підлягає.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС" залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено «16» грудня 2019 року.