Справа № 640/14614/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом Міністерства оборони України до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року Міністерство оборони України (далі - Позивач, Міноборони України) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Відповідач, Департамент ДВС) про:

- визнання протиправною та скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС в рамках виконавчого провадження ВП №57844474 від 10.07.2019 року про накладення штрафу;

- зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС винести постанову про закінчення виконавчого провадження №57844474 у зв`язку з фактичним виконанням рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2019 року залучено до участі у справі ОСОБА_1 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (далі - Третя особа, ОСОБА_1 ).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.12.2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Міноборони України без поважних причин не було виконано рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у справі №243/10530/17 про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, а відтак оскаржувана постанова про накладення штрафу є правомірною, а підстави для закінчення виконавчого провадження - відсутні.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Свої доводи обґрунтовує тим, що судом не було враховано, що у резолютивній частині рішення суду не було зобов`язано Міноборони України прийняти рішення саме про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, а відтак прийняття рішення про відмову в її призначенні свідчить про повне фактичне виконання судового рішення.

Після усунення визначених в ухвалі від 11.12.2019 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18.12.2019 року.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні представник Позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених в останній підстав.

Відповідач і Третя особа, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника апелянта, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18.12.2017 року у справі №243/10530/17, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 01.03.2018 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Міноборони України та, зокрема, зобов`язано Міноборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (частина перша пункту 6 Порядку №975). Дане рішення суду набрало законної сили 01.03.2018 року.

Старшим державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Валявським О.А. 05.12.2018 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №57844474 (а.с. 44-45) на виконання виконавчого листа, виданого 24.04.2018 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області у справі №243/10530/17 (а.с. 26-27).

Пунктом 2 даної постанови Міноборони України повідомлено про необхідність виконання рішення суду протягом 10 робочих днів.

17.01.2019 року Юридичним департаментом Міноборони України направлено на адресу Департаменту ДВС заяву про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі судового рішення та винесення відповідної постанови (а.с. 142). До вказаної заяви було додано копію витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 30.03.2018 року №33 (а.с. 49). В указаному протоколі зафіксовано, що ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав, що останнім не було подано документ, що свідчить про причини і обставини поранення, який передбачено пунктом 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975. Крім того, зазначено, що висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 13.05.2014 року №894/ж та висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 15.05.2014 року №1329 не є документами, що підтверджують обставини поранення.

10.07.2019 року старшим державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Валявським О.А. складено акт державного виконавця, в якому зафіксовано, що станом на 10.07.2019 року боржником не повідомлено про прийняте рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги; таким чином рішення суду не виконано (а.с. 144).

Крім того, старшим державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Валявським О.А. 10.07.2019 року прийнято постанову, якою відповідно до ст. ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» на Міноборони України накладено штраф в сумі 5 100,00 грн. за невиконання рішення суду без поважних причин (а.с. 40-42).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 3, 5, 18, 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки прийняття рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги не можна вважати виконанням судового рішення, яке набрало законної сили.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення регламентовано положеннями ст. 63 Закону, згідно ч. 1 якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 63 Закону у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною першої статті 75 Закону закріплено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передумовою для накладення на боржника штрафу за невиконання без поважних причин в установлений виконавцем строку рішення, що зобов`язує боржника вчинити дії, є встановлення виконавцем за наслідками перевірки, що проводиться наступного дня після спливу десятиденного терміну з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, факту невиконання такого рішення без поважних причин.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції та було встановлено раніше, Міноборони України, попри зобов`язальну частину рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18.12.2017 року у справі №243/10530/17, було відмовлено у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності з тих підстав, що останнім не надано документ, що свідчить про причини і обставини поранення. Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили та містить прямі приписи зобов`язального характеру, суб`єктом владних повноважень виконано не було.

Твердження Апелянта про те, що у судовому рішенні не міститься чіткого зобов`язального припису прийняти саме рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, а надано можливість суб`єкту владних повноважень самостійно вирішувати дане питання за правилами ч. 1 п. 6 Порядку №975, судовою колегією оцінюється критично.

Так, по-перше, у резолютивній частині рішення Солв`янського міськрайонного суду Донецької області від 18.12.2017 року у справі №243/10530/17 імперативно вказано на те, що Міноборони України повинно прийняти рішення саме про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , по-друге, вказівка у резолютивній частині рішення суду на ч. 1 п. 6 Порядку №975, яка регламентує підстави для призначення та розміри належної до виплати одноразової грошової допомоги, не містить жодних положень щодо можливості відмови у призначенні такої допомоги, по-третє, Міноборони України як боржник у виконавчому провадженні та сторона у справі №243/10530/17 не було позбавлене права звернутися до суду із заявою про роз`яснення судового рішення (ст. 254 КАС України) або із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення (ст. 378 КАС України), по-четверте, наведене у витягу з протоколу від 30.03.2018 року №33 обґрунтування жодним чином не звільняє Міноборони України від обов`язку виконати судове рішення.

Відтак, доводи Апелянта про те, що повне фактичне виконання судового рішення здійснено 30.03.2018 року, є помилковими та спростовуються наведеними вище обставинами.

Крім того, у контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, колегія суддів зауважує, що з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

З урахуванням наведеного судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції, що посилання Міноборони України на повне фактичне виконання рішення суду шляхом прийняття рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІІ групи інвалідності, не може свідчити про, по-перше, виконання судового рішення, по-друге, відсутність підстав для визнання дій Позивача такими, що свідчать про невиконання судового рішення без поважних причин.

Відтак, з огляду на статус Міноборони України як суб`єкта владних повноважень по відношенні до ОСОБА_1 як громадянина України, який за наслідками судового захисту вправі очікувати на своєчасне та у повному обсязі поновлення порушених прав з боку державних органів, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками Окружного адміністративного суду міста Києва про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваної постанови. Викладене, у свою чергу, вказує на відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання Департаменту ДВС винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №57844474 у зв`язку з фактичним виконанням рішення, оскільки, як вже неодноразово підкреслено вище, матеріали справи належних і допустимих доказів такого виконання не містять.

Твердження Позивача про те, що неподання Відповідачем відзиву на позов та на апеляційну скаргу свідчить про фактичне визнання позову, судовою колегією оцінюється критично, оскільки в силу ч. 4 ст. 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову, однак не є таким обов`язком.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 18» грудня 2019 року.