Справа № 826/10790/16
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Шурка О. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві адміністративний позов ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича про визнання протиправним та скасування рішення та повідомлення, за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2018 року , -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПУАТ «Фідобанк» Коваленка О.В. про визнання протиправним та скасування рішення про фіксацію виявлених фактів нікчемності правочинів (договорів), а саме договору іпотеки від 30.10.2015 та повідомлення №2-1-0-3-1/315-ВА від 16.06.2016 про нікчемність.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення про в відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2018 року зупинено апеляційне провадження в адміністративній справі до набрання чинності рішеннями Великої Палати Верховного Суду у справах 804/15159/15 (провадження № 11-100апп18) у подібних правовідносинах.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2018 вказана справа прийнята до провадження судді Кузьменка В. В. та ухвалою суду від 13.12.2019 поновлено провадження у справі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як убачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ПУАТ «Фідобанк» 18.12.2015 укладено договір банківського вкладу №343484-840/2015, що підтверджується відміткою уповноваженої особи банку на заяві про розміщення банківського вкладу та виданим ощадним (депозитним) сертифікатом АА №000318.

Також, 04.02.2016 між ОСОБА_1 та ПУАТ «Фідобанк» укладено договір банківського вкладу №380735-840/2016, що підтверджується відміткою уповноваженої особи банку на заяві про розміщення банківського вкладу та видано ощадний (депозитний) сертифікат серії АА №000319 .

На виконання укладених вище договорів між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін №1 до договору іпотеки від 30.10.2015, укладеного 18.12.2015 та посвідченого приватним нотаріусом КМНО Падалка Р.О. за реєстровим номером 9563; договір про внесення змін №2 до договору іпотеки від 30.10.2015, укладеного 04.02.2016 та посвідченого приватним нотаріусом КМНО Падалка Р.О. за реєстровим номером 700.

Рішенням Правління Національного банку України від 20.05.2016 №8 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.05.2016 прийнято рішення №783 про запровадження з 20.05.2016 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк».

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 18 липня 2016 року №142-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19.07.2016 №1265 «Про початок процедури ліквідації ПУАТ «Фідобанк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Коваленка О.В.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ «Фідобанк» запроваджено строком на 1 місяця з 20.05.2016 по 19.06.2016.

Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО строк тимчасової адміністрації продовжено до 19.07.2016 та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк» Коваленка О.В. з 20.07.2016 до 19.07.2018.

30.06.2016 позивачем отримано повідомлення №2-1-0-3-1/315-ВА від 16.06.2016 про нікчемність договору. В повідомленні зазначено, що уповноваженою особою ФГВФО зроблено висновок, що ПУАТ «Фідобанк» укладено правочин, умови якого передбачають передачу майна з метою надання окремим кредиторам переваг, прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції розглянули цей спір як публічно-правовий.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що рішення відповідача про виявлення ознаки нікчемності в силу пп.7 ч.3 ст.38 Закону №4452-VI договору іпотеку від 04.08.2015 та договорів про внесення змін є не обґрунтованим, що підтверджується матеріалами справи.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси (ч. 1 ст. 6 КАС України, в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом).

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Наведені норми узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 КАС України, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

У контексті конкретних обставин цієї справи зміст (суть) спірних правовідносин обмежується встановленням реальної правової природи спірних правовідносин, з`ясуванням статусу Фонду, мети його створення, завдань, поставлених перед ним, повноважень та обов`язків Фонду та його уповноважених осіб, функцій, які на нього покладаються, порядку здійснення контролю за його діяльністю.

Законом № 4452-VI установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Системний аналіз законів № 4452-VI та Закон України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» дає підстави стверджувати, що законодавець закріпив за Фондом нормотворчу та регулятивну функцію у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку та їх ліквідацію. Фонд також уповноважений здійснювати функції нагляду та перевірки банків та має право на застосування примусу (у тому числі шляхом накладення адміністративних санкцій), що переконливо свідчить про наявність у Фонду владних та управлінських повноважень.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права.

У межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами (частини перша, друга статі 6 Закону № 4452-VI).

Отже, законодавець наділив Фонд виключними повноваженнями у сфері забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, при реалізації яких Фонд виконує функції державного управління, а тому спори, які виникають у цих правовідносинах є публічно-правовими і підлягають розгляду за правилами КАС.

Як встановлено, на забезпечення виконання укладених договорів, між позивачем та ПУАТ «Фідобанк» укладено Договір про внесення змін №1 до договору іпотеки від 30.10.2015, укладеного 18.12.2015 та договір іпотеки про внесення змін №2 до договору іпотеки від 30.10.2015.

В пп.2.1.2 п. 2.1 Договору іпотеки передбачено, що Іпотекодержатель в порядку, передбаченому чинним законодавством України, має право здійснити реалізацію Предмету іпотеки або набуття його у власність і разу невиконання Боржником зобов`язань за Основним договором та/або порушення справи про банкрутство Іпотекодержателя.

Відповідно до договору про внесення змін №2 до Договору іпотеки від 30.10.2015, заначено наступні терміни: «Боржник» - ПАТ «Фідобанк»; «Основний договір» - Договір комплексного банківського обслуговування від 08.04.2014, в частині: Договір банківського вкладу від 04.02.2016 (про розміщення банківського «Іменні депозитні сертифікати» з видачею депозитного сертифікату Серії АА за №000319 від 04.09.2016), Договір банківського вкладу від 18.12.2015 (про розміщення банківського вкладу «Іменні депозитні сертифікати» з видачею депозитного сертифіката Серії АА за №000318 від 18.12.2015); «Основне зобов`язання» - усі зобов`язання Боржника за Основним договором, виконання яких в повному обсязі забезпечується іпотекою за цим Договором.

Підпунктом 2.2.2 п.2.2 Договору іпотеки передбачено, що Іпотекодавець має право володіти, користуватися іпотекою за цим Договором.

Самим договором іпотеки не передбачено передачу предмета іпотеки ОСОБА_1 від ПАТ «Фідобанк».

Відповідачем винесено повідомлення про нікчемність договору у відповідності до пп.7 ч.3 ст.38 Закону №№4452-VI.

Підставою для віднесення правочинів до нікчемних слугувало те, що ПАТ «Енергобанк» уклав з ОСОБА_1 договори банківського вкладу на більш вигідних та сприятливих умовах порівняно з іншими вкладниками.

Таким чином, спір у цій справі виник через те, що на підставі частин першої та другої статті 38 Закону № 4452-VI за результатами проведеної перевірки правочинів (договорів, операцій) на предмет виявлення правочинів, які є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті, визнано нікчемними договори, в тому числі укладені між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1

Згідно із частиною другою статті 38 Закону № 4452-VI протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Ця норма містить перелік підстав, за яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними.

Фактично позивач оскаржив рішення уповноваженої особи Фонду, видане на виконання владних управлінських повноважень за результатом здійсненої перевірки правочинів на предмет їх нікчемності.

Рішення уповноваженої особи Фонду при виконанні вимог частини другої статті 38 Закону № 4452-VI вчиняються на виконання функцій та завдань Фонду та належать до його компетенції як суб`єкта владних повноважень.

З положень статей 34-43 Закону № 4452-VI вбачається, що на Фонд під час проведення процедури тимчасової адміністрації банку покладається ряд обов`язків, які належать йому як суб`єкту владних повноважень, а не як суб`єкту господарювання чи його керівним органам, зокрема: обов`язок розпочати процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку у строк, визначений цим Законом; обов`язок здійснити заходи щодо збереження активів банку, запобігання втраті майна та збиткам банку; обов`язок затвердити план урегулювання (рішення Фонду, що визначає спосіб, економічне обґрунтування, строки та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку).

Отже, під час виконання зазначених обов`язків у межах процедури тимчасової адміністрації Фонд чи уповноважена особа Фонду здійснює владні управлінські повноваження на виконання законодавчо закріплених завдань та функцій.

Після запровадження процедури тимчасової адміністрації банку на Фонд покладено обов`язок вжити заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втраті майна та збиткам банку, передбачені статтею 38 Закону № 4452-VI.

Оскільки обов`язок Фонду, визначений статтею 38 Закону № 4452-VI, віднесений до компетенції Фонду як суб`єкта владних повноважень при реалізації публічно-владних управлінських функцій, то виконання цього обов`язку уповноваженою особою Фонду при делегуванні їй таких повноважень свідчить про те, що вона діє як посадова особа, а не як керівник банку. Той факт, що Фонд делегує частину повноважень уповноваженій особі Фонду, не змінює владного та управлінського характеру таких функцій, а також не змінює їх суті та змісту. Отже, в цьому випадку діяльність самої уповноваженої особи Фонду має публічний і владний характер.

Таким чином, спір, предметом якого є перевірка законності рішення посадової особи Фонду щодо виконання покладених на неї владно-управлінських функцій у сфері реалізації публічних інтересів держави на відповідність законам України та іншим нормативно-правовим актам, підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства.

Крім того, Фонд чи уповноважена особа Фонду не були стороною правочину, укладеного між позивачем та ПАТ «Енергобанк», отже між позивачем та Фондом чи його уповноваженою особою не виникло інших правовідносин, ніж ті, що випливають з оскаржуваного рішення, яке за своєю юридичною природою є рішенням суб`єкта владних повноважень та приймається на підставі та у спосіб, визначений законом.

Отже, обсяг і зміст конкретних обставин цієї справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що незгода з рішенням уповноваженої особи Фонду про віднесення правочину до нікчемних, підстави визнання яких встановлені законом, спричиняють публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням владних управлінських функцій, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

Правовідносини, які складаються між зацікавленими особами та уповноваженою особою Фонду стосовно зазначених та подібних до них обставин, є публічними, за яких уповноважена особа Фонду на підставі регулятивного акта реалізує владні управлінські повноваження (функції), однією з яких і є її обов`язок прийняти рішення про віднесення правочину (договору) до нікчемних на підставі закону.

Договір іпотеки та договори про змін до нього укладено у відповідності до вимог законодавства.

Відповідачем зроблено висновок про нікчемність вказаного правочину в силу пп.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Водночас, пп.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Викладене вище в сукупності свідчить про відсутність доказів відповідача про нікчемність договору, зокрема, оскільки предмет іпотеки залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, в іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Договором іпотеки та договорами про внесення змін до нього не передбачено здійснення платежу чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (підвищена процентна ставка, можливість поповнення депозиту, можливість часткового або повного зняття коштів по депозиту без витрат процентів тощо), прямо не встановлено для них законодавством чи внутрішнім документами банку.

Іпотека є видом забезпечення зобов`язання, а не перевагою, як вказує відповідач.

Здійснення перевірки правочинів на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою статті 38 Закону № 4452-VI, пов`язане саме з виконанням уповноваженою особою спеціальних функцій у сфері ліквідації банків й апріорі зачіпає права та інтереси контрагентів банку.

Неможливість оспорити рішення уповноваженої особи Фонду та оскаржити застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів обмежує права на судовий захист осіб, є втручанням у принцип диспозитивності, який передбачає саме право особи, яка звертається до суду за захистом порушених, оспорених чи невизнаних прав, визначити межі позовних вимог та обрати спосіб їх захисту.

У разі невідповідності такого способу суд, виявивши порушення права, застосовує закон, що регулює спірні правовідносини, і, частково задовольняючи позов, обирає спосіб захисту такого права.

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Доступом до правосуддя за стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Колегія судів також враховує, що право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, у якій установлено основні положення щодо власності (статті 13, 41, 142 та 143 Конституції України), закріплено рівність усіх суб`єктів права власності (статті 1 та 13 Конституції України), гарантії права власності та обов`язки власників (статті 13 і 41 Конституції України). Крім того, стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Дотримання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина перша статті 1058 ЦК України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування, в порядку передбаченому законом, суми за вкладом: Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку; у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, в порядку загальних правил відшкодування за процедурами ліквідації.

Аналогічна позиція була висловлена Пленумом Верховного Суду України в постанові від 03 липня 2015 року № 13.

Відповідно до позиції Конституційного Суду України, сформованої у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, до обмеження прав належить звуження їх змісту й обсягу, проте сутність змісту основного права не може бути порушена. Крім того, у Рішенні в від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що обмеження стосовно реалізації конституційних прав не можуть бути свавільними та несправедливими, мають установлюватися виключно Конституцією й законами, переслідувати легітимну мету, бути зумовленими суспільною необхідністю її досягнення, пропорційними й обґрунтованими.

Враховуючи вищенаведене, зміст статті 41 Конституції України поширюється на право вкладника - фізичної особи вимагати отримання відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду.

Уповноважена особа Фонду, як суб`єкт владних повноважень та сторона у справі, всупереч вимогам частини другої статті 77 КАС України не довела правомірності своїх дій (рішень) у спірних правовідносинах з позивачем. У свою чергу відповідачем не надано обґрунтування щодо неправильності висновків суду першої інстанції, не зазначено у чому полягає неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99).

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича про визнання протиправним та скасування рішення та повідомлення - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 16.12.2019