Справа № 540/2386/19
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2019-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/2386/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Ковбій О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій щодо відмови у призначенні пенсії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з вказаним позовом, у якому просить:

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ) щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за віком на пільгових умовах за Списком 2 протиправними;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області призначити пенсію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за віком на пільгових умовах за Списком 2 з дати її звернення - з 01.10.2019 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в вересні 2019 року звернулась з документами та заявою до Білозерського сервісного центру Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якій просила призначити пенсію за віком на пільгових умовах за списком 2, але отримала відмову, оформлену листом від 11.10.2019 року №669/Г-99-1, в якій їй роз`яснено, що за відсутності страхового стажу, встановленого абз.1 п.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у період до 01.04.2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абз.1 і 3-13 цього пункту, страхового стажу у період з 01.04.2021 року по 31.03.2022 року не менше 23 років 6 місяців у жінок.

Позивачка вважає зазначений лист протиправною відмовою в призначенні їй пенсії, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою від 15.11.2019 року відкрито провадження у справі, визначено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

04.12.2019 року представником відповідача надано до суду відзив на позов, згідно змісту якого відповідач позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні у зв`язку з відсутністю у позивачки порушеного права, що підлягає судовому захисту.

Відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу розглянуто в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим на підставі частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відзив відповідача, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи встановлено, що 24.09.2019 року позивачка звернулась до ГУ ПФУ з заявою (вхідний №669/Г-99-1 від 24.09.2019 року), в якій просила надати письмове пояснення щодо відмови Білозерським пенсійним фондом в нарахуванні пенсії за пільгами.

У відповідь на свою заяву ОСОБА_1 отримала листа від 11.10.2019 року №669/Г-99-1, в якому ГУ ПФУ зазначає, що ним розглянуто в порядку консультації звернення позивачки про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

В наведеному листі ГУ ПФУ повідомляє, що пенсія на пільгових умовах за Списком 2 для жінок, які народились у період з 1 квітня 1968 року по 30 вересня 1968 року призначається після досягнення ними 53 років 6 місяців. Також, відповідач роз`яснює, що на дату надання відповіді ОСОБА_1 не досягла необхідного віку.

Позивачка вважає наведений лист ГУ ПФУ відмовою в призначенні їй пенсії на пільгових умовах, а тому просить суд визнати протиправними дії відповідача в відмові призначити їй пенсію на пільгових умовах за списком №2 та зобов`язати ГУ ПФУ призначити їй пенсію на пільгових умовах за списком №2 з дати її звернення - 01.10.2019 року.

Вирішуючи зазначений спір суд виходить з наступного.

Як установлено частиною другою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Отже з наведеної норми Конституції України вбачається, що судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні правовідносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права.

В свою чергу неодмінними елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року №6-зп "Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України" частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемлюють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України вбачається, що підставою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Вказаний принцип також закріплений в частині першій статті 5 КАС України, згідно якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з наведеного, до суду може бути оскаржене рішення, дія чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, проте лише за умови, що вони порушують охоронювані законом права та інтереси позивача.

Обов`язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визнана джерелом права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

Вирішуючи питання про застосування ст.13 Конвенції, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Аманн проти Швейцарії" (Заява N 27798/95 п.88) зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає, щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди. Однак це положення не вимагає безумовного досягнення вирішення спору на користь заявника.

Таким чином, обов`язковим до встановлення в даній справі є наявність у ОСОБА_1 порушеного права, що підлягає судовому захисту.

Звернувшись до суду позивач стверджує, що їй було відмовлено в призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком 2.

Суд вважає помилкові такі висновки позивачки з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел врегульовує Закон України від 09.07.2003р. №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

Згідно положень ст. 44 Закону №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Таким порядком є Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок №22-1).

Згідно п.4.1 Порядку №22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

З аналізу наведеного вбачається, що процедура призначення пенсії є достатньо регламентованим процесом, який може бути ініційовано особою шляхом подання відповідної заяви.

Форма заяви передбачена Додатком 3 Порядку №22-1, а документи, що їх необхідно додати до заяви п.2.1 Порядку №22-1.

В свою чергу належним доказом звернення особи до органу пенсійного фонду, що призначає пенсію є розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви.

З аналізу заяви ОСОБА_1 від 24.09.2019 року (а.с.63) вбачається, що вона не відповідає за формою та змістом зазначених в ній даних заяві про призначення/перерахунок пенсії, передбаченій Порядком №22-1, заява не містить жодного додатку, передбаченого п.2.1 Порядку №22-1. Також, позивачем не надано ані зазначеної вище розписки органу пенсійного фонду із зазначеною датою прийняття заяви, ані будь-яких інших доказів звернення до відповідача за призначенням пенсії у спосіб, передбачений Порядком №22-1.

Натомість в своїй заяві від 24.09.2019 року позивачка просить відповідача надати пояснення щодо відмови Білозерським пенсійним фондом в нарахуванні пенсії (при цьому доказів існування такої відмови до подання заяви ОСОБА_1 не надано), а не призначити їй пенсію. Саме такі пояснення їй і було надано в листі ГУ ПФУ від 11.10.2019 року №669/Г-99-1.

З урахуванням викладеного, в суду відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 надано докази звернення до органу пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії на пільгових умовах. Подану позивачкою заяву, суд, як і відповідач (з огляду на зміст відповіді) вважає зверненням, в якому вона просить надати пояснення.

Окрім викладеного, ч.5 ст. 45 Закону №1058-IV, що кореспондується з приписами п.4.3 Порядку №22-1 передбачено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Таким чином, ще одним підтвердженням наявності в особи, можливо, порушеного права, що підлягає судовому захисту, в даній категорії спірних правовідносин, є рішення територіальний органу Пенсійного фонду про відмову в призначенні пенсії.

В свою чергу, лист ГУ ПФУ №669/Г-99-1 від 11.10.2019 року є листом-відповіддю на звернення, а не рішенням про відмову в призначенні пенсії.

Враховуючи вищезазначене, у сукупності, суд дійшов висновку, що на день звернення позивачки із заявою не встановленої форми без належного пакета документів у ГУ ПФУ були відсутні правові підстави для розгляду питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах та прийняття відповідного рішення.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 2 статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За викладених обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання протиправними дій щодо відмови в призначенні пенсії та зобов`язання її призначити. Оскільки з поданих позивачкою та витребуваних судом документів факт звернення ОСОБА_1 , в передбачений законом спосіб, до відповідача за призначенням пенсії на пільгових умовах за Списком 2 не встановлено.

У зв`язку з викладеним, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Ковбій О.В.

кат. 112010200