Справа № 640/4041/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4041/19 Суддя (судді) першої інстанції: Головань О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.
суддів: Безименної Н.В.,
Аліменка В.О.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року (повний текст виготовлено 23 жовтня 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 обчислювати пенсію по інвалідності, як особі, яка брала участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснювати ОСОБА_1 з 23.01.2019 року обчислення та виплату пенсії по інвалідності, як особі, яка брала участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня відповідного року, відповідно до п. 9-1 Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року № 1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15.11.2017 року № 851).
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права. Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2019 року №3-14/2019(402/19, 1737/19).
У тексті апеляційної скарги позивач просить здійснювати розгляд справи за участі його представника.
Щодо заявленого позивачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю сторін у відкритому судовому засіданні.
Відповідно до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у м. Києві та отримує пенсію по інвалідності ІІ групи, призначену в розмірі фактичних збитків, розмір якої обчислено відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС 1 категорії.
Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 24.01.2005 р. серії КИ-1 № 004782 ОСОБА_1 з 19.01.2005 р. безстроково призначено ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильскій АЕС.
23.01.2019 р. позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві з заявою щодо встановлення розміру пенсії відповідно до ст. 59 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.
Листом від 21.02.2019 р. № 36651/03 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про те, що на нього норми пункту 9-1 Порядку №1210 від 23.11.2011 р. зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 851, не розповсюджуються, оскільки в документах пенсійної справи відсутні документи про проходження ним дійсної строкової військової служби, а вбачається встановлення інвалідності ІІ групи внаслідок ліквідації аварії на ЧАЕС під час роботи в зоні відчуження на посаді слюсар-водій.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо обчислення пенсії по інвалідності з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що оскільки на момент участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС позивач не проходив дійсну строкову службу, він не відповідає всім критеріям, наявність яких обумовлює право особи на перерахунок пенсії за ч. 3 ст. 59 Зaкoну Укрaїни «Прo стaтус і сoціaльний зaxист грoмaдян, які пoстрaждaли внaслідoк Чoрнoбильськoї кaтaстрoфи».
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зі змісту довідки до акта огляду МСЕК від 24.01.2005 р. серії КИ-1 № 004782 вбачається, що ОСОБА_1 з 19.01.2005 р. безстроково призначено ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильскій АЕС (а.с. 11).
Згідно з листом Центрального архіву Міністерства оборони України від 09.09.1993 року № 51/9052, доданим до апеляційної скарги, позивач ОСОБА_1 з 15 травня 1986 року по 09 червня 1986 року приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС при військовій частині НОМЕР_2 .
Так, положення ст. 59 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» стосуються військовослужбовців, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.
Частиною 3 ст. 59 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції Закону № 231-V) було визначено, що особам, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок чого стали інвалідами, пенсія по інвалідності обчислюється відповідно до цього Закону або за бажанням цих осіб з п`ятикратного розміру заробітної плати, що був встановлений на час їхнього перебування в зоні відчуження.
Отже, у ч. 3 ст. 59 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції, чинній до 01 жовтня 2017 року), було визначено одну категорію осіб, які мали право на обчислення пенсії з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, а саме: особи, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок чого стали інвалідами.
Проте, у ч. 3 ст. 59 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції Закону № 796-XII - чинній з 01 жовтня 2017 року), передбачено, що особам, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю, пенсія по інвалідності обчислюється відповідно до цього Закону або за бажанням таких осіб - з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом на 01 січня відповідного року.
Відтак, Законом № 2148-VІІІ розширено перелік категорій осіб, на яких вказана норма розповсюджується, а саме: осіб, які брали участь у інших ядерних аваріях та випробуваннях, а також осіб, які брали участь у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово висловленою в постановах від 18 липня 2019 року у справі № 816/105/18, від 26 березня 2019 року у справі №816/99/18 та інших, таке право виникає у зазначених осіб лише за наявності трьох умов у сукупності (розширене тлумачення зазначеної статті без внесення змін до ч. 3 ст. 59 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не допускається):
1) особа має статус особи з інвалідністю;
2) особа отримала статус особи з інвалідністю виключно внаслідок участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, або інших ядерних аварій та випробувань, або у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї;
3) особа брала участь у ліквідації відповідних наслідків та військових навчаннях лише під час проходження дійсної строкової служби.
Отже, участь у ліквідації відповідних наслідків та військових навчаннях (зборах) повинні збігатись у часі з проходженням дійсної строкової служби.
Натомість, позивач в апеляційній скарзі сам підтверджує, що під час участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобльській АЕС у 1986 році він не проходив дійсну строкову службу.
Таким чином, правомірним є висновок відповідача про те, що позивач не відповідає всім критеріям, наявність яких обумовлює право особи на вказаний перерахунок, відповідно до положень ч. 3 ст. 59 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 25.04.2019р. №1-р (ІІ)/2019 у справі № 3-14/2019 (402/19, 1737/19), яким словосполучення «дійсної строкової», що міститься в положеннях частини 3 статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі змінами, за якими визначення розміру відшкодування заподіяної внаслідок ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС шкоди при обчисленні пенсії виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, поширюються лише на категорію військовослужбовців, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю, визнане неконституційним, є безпідставним, з огляду на наступне.
Згідно з частиною 1 статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Колегія суддів наголошує, що предметом розгляду в даній справі є правовідносини, що виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України від 25.04.2019 №1-р (ІІ)/2019 у справі № 3-14/2019 (402/19, 1737/19), тому могли бути застосовані тільки ті положення закону, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин. На момент вчинення оскаржуваних позивачем дій відповідач діяв на підставі чинної на той час редакції ч. 3 ст. 59 Закону № 796-ХІІ з визначеним нею обмеженням щодо інших видів служби, крім строкової.
При цьому, з 25 квітня 2019 року (з дати втрати чинності зазначеними положеннями) позивач має право звернутись з відповідною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві.
Аналогічна позиція щодо застосування до подібних правовідносин відповідного рішення Конституційного Суду України викладено в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 360/572/19.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.
Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.
Повний текст постанови складено 17.12.2019.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

В.О. Аліменко