Справа № 120/2901/19-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2019-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

06 грудня 2019 р. Справа № 120/2901/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Арутюнян З.С.

позивача: ОСОБА_2

представників відповідача: Загороднюка Д.А., Рожанської І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Головного управління ДПС у Вінницькій області

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень форми "Р" від 20.03.2019 року за № та форми "Р" від 20.03.2019 року за № .

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем на підставі акту перевірки від 18.02.2019 року № 543/13/, якою встановлено порушення пп. "д" п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, а також пп. 1.2, 1.3 п. 16 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України у зв`язку з отриманням додаткового блага у вигляді основної суми анульованої (прощеної) заборгованості за кредитом, у результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2017 рік в сумі 183016,68 грн. та військовий збір за 2017 рік в сумі 15251,39 грн.

На переконання позивача, документальна невиїзна позапланова перевірка, за результатами якої встановлені зазначені вище порушення та винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення, проведена відповідачем з порушенням норм п. 78.4 ст. 78 та п. 79.2 ст. 79 Податкового кодексу України, позаяк він не був належним чином повідомлений про її проведення. Так, позивач зазначає, що з 27.07.2018 року і по даний час він зареєстрований та проживає за адресою в АДРЕСА_1 . Податкова перевірка і всі документи, пов`язані із її проведенням направлялися в с. Заможне Барського району Вінницької області, звідки він був знятий з реєстрації ще в травні 2014 року. Тому вважає, що така перевірка проведена відповідачем не за його податковою адресою та без його відома, у зв`язку з чим є незаконною та не може нести жодних правових наслідків, в тому числі і щодо визначення йому податкових зобов`язань. Також позивач вказав, що сума анульованої заборгованості, на його думку, не є додатковим благом, так як відповідно до положень Податкового кодексу України таким благом є фактичне отримання доходу в грошовій, матеріальній чи нематеріальній формі. Оскільки сума взятих кредитних коштів в подальшому була повернута банку в значно більшому розмірі, ніж фактично ним отримана, тому вважає, що жодного доходу в цьому випадку він не отримував. З огляду на зазначене, позивач вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 16.09.2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 08.10.2019 року, яке проводилося по 13.11.2019р.

В процесі проведення підготовчого судового засідання до суду надійшли відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та додаткові письмові пояснення від сторін.

Крім того, протокольною ухвалою суду від 18.10.2019 року здійснено заміну первинного відповідача - Головне управління ДФС у Вінницькій області на його правонаступника - Головне управління ДПС у Вінницькій області.

У відзиві на позовну заяву та наступних додаткових письмових поясненнях представник відповідача проти позову заперечує. Свою позицію мотивує тим, що згідно висновків документальної позапланової невиїзної перевірки позивача було встановлено, що ОСОБА_2 в порушення вимог пп. "д" п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України не подав декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік, в результаті чого ним не було задекларовано податок від отриманого доходу, як додаткове благо за ознакою "126", в сумі 1016759,32 грн., що являється основною сумою боргу, анульованою (прощеною) АТ «Укрсиббанк» за його рішенням. Щодо обставин повідомлення позивача про проведену перевірку зазначає, що згідно відомостей, які наявні в податковому органі, податковою адресою позивача є АДРЕСА_2. ОСОБА_2 при зміні свого місця проживання в порушення п. 45.1 ст. 45, п. 66.3 ст. 66 Податкового кодексу не повідомляв про це контролюючий орган та не подавав заяву для взяття на облік в іншому контролюючому органі за місцем нової реєстрації, у зв`язку з чим вся поштова кореспонденція направлялась позивачу саме на адресу, вказану платником при взятті на податковий облік.

За таких обставин представник відповідача вважає, що позапланова невиїзна перевірка здійснювалася з дотриманням усіх норм, передбачених статтями 78 та 79 Податкового кодексу України та прийняті за її наслідками податкові повідомлення-рішення є законними, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 13.11.2019 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до розгляду по суті на 29.11.2019 року. 29.11.2019 року в судовому засіданні оголошувалась перерва до 06.12.2019 року.

У судовому засіданні позивач повністю підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення згідно з обґрунтуваннями, наведеними у позовній заяві, відповіді на відзив та додаткових письмових поясненнях. Просив суд адміністративний позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили з підстав, зазначених письмово у раніше поданих заявах по суті справи. Вважають, що позов є необґрунтованим, у зв`язку з чим відсутні підстави для його задоволення.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

13 вересня 2007 року між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредитні кошти в розмірі 54000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 272700 гривень за курсом НБУ на день укладання цього Договору. Цільове призначення кредиту - придбання нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно пункту 1.3.1 цього договору сторони погодили, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, процентна ставка встановлюється в розмірі 11,30% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов Договору.

В подальшому, 19.05.2017 року ПАТ «УкрСиббанк» письмово повідомив ОСОБА_2 про те, що на підставі кредитного договору № 0 від 13.09.2007 року станом на 19.05.2017 року за ним обліковується кредитна заборгованість у сумі 50995,84 доларів США, що складає 1345955,75 грн. по курсу НБУ станом на 19.05.2017 року.

ПАТ «УкрСиббанк», як кредитор, повідомив також позивача, що з метою виконання вимог п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, Банком прийнято рішення про анулювання (прощення) кредитної заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, а саме суми основного боргу (кредиту) 38523,18 доларів США, що складає 1016759,32 грн. по курсу НБУ станом на 19.05.2017 року, яке вважається доходом, отриманим як додаткове благо та підлягає відображенню в річній податковій декларації з податку на доходи фізичних осіб.

Вказане було викладено Банком в повідомленні про анулювання боргу №24-5-1-7/22 від 19.05.2017 року, яке отримане ОСОБА_2 під розписку 19.05.2017 року (а.с. 70).

Також судом встановлено, що на підставі пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.2 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 ПК України та наказу № 502 від 28.01.2019 року, посадовою особою ГУ ДФС у Вінницькій області було проведено позапланову документальну невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року як додаткове благо при взаємовідносинах з АТ "УкрСиббанк".

За результатами перевірки, яка проводилась з 08.02.2019 року по 14.02.2019 року, відповідачем складено акт № 543/13/ від 18.02.2019 року, яким зафіксовано порушення позивачем:

- пп. 16.1.3 п. 16.1 ст. 16, пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49, п. 176.1 «в» ст. 176, п. 179.1 ст. 179 ПК України, в результаті неподання податкової декларації про майновий стан та доходи за 2017 рік;

- пп. "д" п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України, в результаті чого визначено суму податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за 2017 рік в сумі 183016,68 грн.;

- пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, внаслідок чого визначено суму податкових зобов`язань з військового збору за 2017 рік в сумі 15251,39 грн.

Висновки акта перевірки ґрунтуються на тому, що у 2017 році позивач отримав дохід у вигляді додаткового блага в сумі 1016759,32 грн., який ПАТ «УкрСиббанк» за результатами другого кварталу 2017 року включено до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податку з ознакою « 126» (додаткове благо), про що свідчать відомості, отримані з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, повідомлення ПАТ «УкрСиббанк» від 18.12.2018 р. №14-2-03/69324 та повідомлення Банку про анулювання (прощення) боргу від 19.05.2017 року. Разом із тим, всупереч викладеним вище вимогам податкового законодавства, ОСОБА_2 не задекларовано суму отриманого доходу в розмірі 1016759,32 грн., в результаті чого не нараховано та не сплачено податок від отриманого доходу в сумі 183016,68 грн. за ставкою 18 %, а також 15251,39 грн. військового збору.

На підставі вказаного акту перевірки 20.03.2019 року відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення форми «Р»:

- №, яким за порушення абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 162 ПК України збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 183016,68 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 45754,17 грн.;

- , яким за порушення підпункту 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 15251,39 грн.

Незгода позивача із даними податковими повідомленнями-рішеннями зумовила звернення останнього до суду. При цьому, заявлені позивачем позовні вимоги обґрунтовуються в двох аспектах: перший і головний із них - процедурні порушення, які вчинені контролюючим органом при проведенні перевірки та пов`язані із неналежним його повідомленням про таку перевірку, та другий - неотримання ним жодних доходів та додаткових благ в межах існуючих між ним та Банком кредитних правовідносин.

Першочергово надаючи оцінку саме змісту виявлених порушень, суд враховує, що спірним питанням в межах даної справи є правомірність віднесення податковим органом суми прощеної (анульованої) кредитором заборгованості до складу оподаткованого доходу як додаткового блага на підставі абзацу "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України. Вимоги контролюючого органу щодо сплати позивачем військового збору, обрахованого з такої суми, та зобов`язання позичальника відобразити анульовану суму боргу у складі оподаткованого доходу шляхом подачі податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік є похідними за своєю суттю, оскільки безпосередньо пов`язані із нарахуванням відповідачем оподатковуваного доходу позивача як об`єкту оподаткування військовим збором.

Так, згідно з підпунктом 14.1.47 пункту 14.1. статті 14 ПК України (тут і далі - в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Відповідно до пункту 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Згідно з пунктом 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

З аналізу наведених положень Податкового кодексу України можна зробити висновок, що до доходів взагалі та додаткових благ, зокрема, відносяться матеріальні та нематеріальні цінності, кошти та інші активи, які безпосередньо отримані платником податку та які збільшують загальний майновий стан цього платника і забезпечують приріст його активів у тій чи іншій формі.

Види доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначені пунктом 164.2 статті 164 ПК України.

В силу абзацу "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Із зазначених вище правових приписів слід дійти висновку, що основна сума боргу (кредиту) платника податку прощена (анульована) кредитором за його самостійним рішенням є доходом такого платника.

При цьому для виконання вимог, за яких прощена (анульована) сума боргу має бути відображена платником у його річній податковій декларації, кредитор має належним чином повідомити платника податку - боржника про анулювання (прощеного) боргу (рекомендованим листом з повідомленням про вручення, шляхом укладення відповідного договору, шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто) та включити суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку.

Відповідно, боржник (платник податків), який отримав додаткове благо у вигляді прощення (анулювання) суми боргу за кредитом та який був належним чином повідомлений про прощення (анулювання) такого боргу, зобов`язаний відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.

Так, матеріалами справи підтверджено, що на виконання вимог вищезазначеного абз. "д" п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України ПАТ «УкрСиббанк», як кредитор, 19.05.2017 року письмово повідомив ОСОБА_2 , як боржника, про анулювання (прощення) ним кредитної заборгованості за Кредитним договором № 0 від 13.09.2007 року основного боргу (кредиту) в сумі 38523,18 доларів США, що складає 1016759,32 грн. по курсу НБУ станом на 19.05.2017 року, та необхідність позивачу самостійно сплатити податок на доходи з такого доходу та відобразити його у річній податковій декларації.

На повідомленні про анулювання боргу від 19.05.2017 року за №24-2-1-7/72 стоїть власноручно виконана ОСОБА_2 відмітка про отримання такого повідомлення 19.05.2017 року.

Як слідує із відомостей з ДРФО ЦБД ДПС України на протязі 2017 року фізичною особою ОСОБА_2 було отримано дохід у вигляді списання основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, в розмірі 1016759,32 грн., який відображено у відомостях про виплачені доходи за ознакою « 126» (додаткове благо) від ПАТ «УкрСиббанк» у другому кварталі 2017 року (а.с. 113).

У своїх листах від 18.12.2018 №14-2-03/69324, від 12.03.2019 №14-2-02/19140 ПАТ «УкрСиббанк» підтвердив інформацію про суми виплачених (нарахованих) доходів фізичній особі ОСОБА_2 у 2017 році, що у повному обсязі відображено у Податкових розрахунках сум доходу, нарахованого (сплаченого) фізичними особами і сум утриманого податку (форма № 1ДФ) за ознакою доходу « 126».

Отже, викладені вище обставини справи та досліджені судом фактичні дані вказують на те, що анульована у 2017 році ПАТ «УкрСиббанк» основна сума кредитної заборгованості позивачем за кредитним договором сумі 38523,18 доларів США, що складає 1016759,32 грн. по курсу НБУ станом на 19.05.2017 року, є доходом, отриманим ОСОБА_2 як додаткове благо, у зв`язку з чим такий дохід підлягав включенню останнім до річного оподаткованого доходу за 2017 рік.

Разом із тим, надаючи оцінку правомірності прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень за результатами відповідної перевірки, суд звертає увагу на виявлені процедурні порушення, які вчинені контролюючим органом при проведенні такої перевірки, які в свою чергу нівелюють усі її правові наслідки, зокрема і щодо прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Так, відповідно до пп. 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Абзацом 4 підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України визначено, що документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Згідно з підпунктом 78.1.2 пункту 78.1 статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється, зокрема, у разі якщо платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом.

Пунктом 78.4 статті 78 ПК України передбачено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Особливості проведення документальної невиїзної перевірки визначені у статті 79 ПК України.

Зокрема, пунктом 79.1 статі 79 ПК України закріплено, що документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

За правилами, передбаченими пунктом 79.2 статті 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Отже, присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова, проте брати участь у проведенні такої перевірки є правом платника податків, а відтак, з наказом про перевірку та письмовим повідомленням про дату початку та місце проведення такої перевірки платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до початку її проведення шляхом вручення під розписку або надіслання рекомендованим листом з повідомленням про вручення копії наказу про проведення документальної планової перевірки та письмового повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Невиконання вимог щодо повідомлення платника податків про перевірку до початку її проведення призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Разом з тим, за правилами пункту 42.2 статті 42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Згідно з пунктом 42.4 статті 42 ПК України у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Тобто, системний аналіз положень пункту 79.2 статті 79 ПК України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 42.2 та 42.4 статті 42 ПК України дають підстави для висновку про те, що з наказом про проведення документальної невиїзної перевірки та письмовим повідомленням про дату початку та місце проведення такої перевірки платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до початку її проведення. При цьому платник вважається повідомленим про перевірку якщо відповідні документи надіслані йому за його податковою адресою та отримані ним особисто або вважаються такими, що вручені згідно п. 42.4 ст. 42 ПК України. При цьому документ, який не вручений поштою у зв`язку з незнаходженням фактичного місцязнаходження платника податків вважається врученим такому платнику у день, зазначений поштою у відповідному повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Отже, лише дотримання умов та порядку прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірки та належне повідомлення платника про її проведення, може бути підставою для визнання правомірними дій контролюючого органу щодо проведення невиїзної документальної перевірки.

Невиконання вимог пункту 79.2 статті 79 ПК України призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Таке правозастосування відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 27.01.2015 по справі N 21-425а14, а також висновкам Верховного Суду, викладених у постановах від 15.05.2018 року у справі №809/1578/17, від 14.05.2019 року у справі № 804/4595/15, які мають враховуватись при застосуванні норм права у подібних правовідносинах відповідно до частини 5 статті 242 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи копія наказу про проведення документальної позапланової перевірки від 28.01.2019 року та повідомлення про її проведення № 304 від 28.01.2019 року були направлені на податкову адресу платника ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення 01.02.2019 року. Проте, вказаний лист повернуто поштовою службою адресату з зазначенням причин невручення «інші причини» з проставленням дати 19.02.2019 року. Оригінал вказаного рекомендованого листа було оглянуто в судовому засіданні та підтверджено той факт, що в розумінні пункту 42.4 ст. 42 ПК України вказане поштове відправлення вважається врученим платнику саме 19.02.2019 року.

При цьому, податкова перевірка була проведена відповідачем в період часу з 08.02.2019 року по 14.02.2019 року, а акт перевірки складено 18.02.2019 року.

Тобто, на момент початку проведення перевірки у податкового органу були відсутні жодні докази про те, що ОСОБА_2 вручено копію наказу про проведення перевірки та повідомлення про дату її початку, а відтак у відповідачу були відсутні правові підстави проводити таку перевірку. Підтвердженням цих обставин слугують і відомості, що відображені у вступній частині акту перевірки від 18.02.2019 року, де зазначено лише про направлення рекомендованого листа платнику, проте відсутні будь-які відомості про те, що цей лист до початку проведення перевірки був вручений останньому чи вважається таким що вручений у випадку відсутності платника за своїм місцезнаходженням.

В даному випадку виникла ситуація, при якій платник податку формально вважався повідомлений про початок проведення перевірки 19.02.2019 року, при тому, що до цього часу відповідна перевірка уже була проведена, а її висновки оформлені актом від 18.02.2019 року.

Особливість цієї ситуації також полягає в тому, що на момент проведення перевірки позивач був зареєстрований і проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Тому про обставини проведеної перевірки та прийнятими за її наслідками податковими повідомленнями-рішеннями позивач фактично не був повідомлений контролюючим органом. Так, дійсно, суд погоджується із доводами відповідача та спростовує твердження позивача про те, що контролюючий орган знав про зареєстроване місце проживання платника, а тому зобов`язаний був належним чином повідомляти останнього про прийняті щодо нього рішення за адресою реєстрації його місця проживання. В даному випадку суд враховує, що згідно підпункту 16.1.7 статті 16, пункту 45.1 статті 45, пункту 70.7 статті 70 Податкового кодексу України саме на платника податку покладено обов`язок щодо повідомлення контролюючого органу про зміну свого місцезнаходження (місця проживання) і визначення у зв`язку з цим своєї податкової адреси.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 при зміні місця проживання з АДРЕСА_4 , та в подальшому на АДРЕСА_1 , не повідомляв про це контролюючий орган та не подавав заяву для взяття на податковий облік в іншому контролюючому органі за новим місцем реєстрації.

Таким чином вся поштова кореспонденція правомірно направлялася контролюючим органом саме за існуючою податковою адресою визначеною платником та яка співпадає з адресою облікових даних платника податків, яка наявна у відповідних базах даних відповідача. Отже, в цьому випадку обов`язок повідомлення позивача про призначення та проведення перевірки в порядку, передбаченому пунктом 42.2 статті 42 ПК України, у випадку невручення поштою відповідного поштового повідомлення, вважається виконаним та направлені документи вважаються врученими платнику в день, зазначений поштовою службою у відповідному повідомленні із зазначення причин невручення.

Відтак, суд констатує, що позивач згідно положень Податкового кодексу був повідомленим про дату початку та місце проведення позапланової невиїзної перевірки лише 19.02.2019 року, тобто після того, яка така перевірка відбулась та був складений відповідний акт перевірки (18.02.2019 року).

З урахуванням встановлених в цій справі обставин та правового регулювання спірних правовідносин, відповідних правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки контролюючим органом було порушено процедуру повідомлення позивача про проведення перевірки, що в свою чергу виключає правові наслідки такої, зокрема прийняття податкових повідомлень - рішень за її результатами.

Поряд з цим, необхідно зазначити, що контролюючий орган не позбавлений права щодо проведення відповідної перевірки позивача за умови дотримання вимог податкового законодавства.

Як зазначено у частині другій статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

З урахуванням наведеного у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не виконано покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог встановлених частиною другої статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України. А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку, що оспорювані податкові повідомлення-рішення від 20.03.2019 року за № та від 20.03.2019 року за № прийняті відповідачем на підставі висновків позапланової невиїзної перевірки, проведеної відповідачем без дотримання вимог чинного законодавства України, що призводить до визнання перевірки незаконної та протиправності прийнятих за її наслідками рішень.

Відповідно, заявлений позивачем адміністративний позов належить задовольнити.

У зв`язку із задоволенням позову, відповідно до ст. 139 КАС України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2478,35 грн., підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 90, 139, 241, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Вінницькій області від 20.03.2019 року № та від 20.03.2019 року № .

Стягнути на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2478 (дві тисячі чотириста сімдесят вісім) гривень 35 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 16.12.19.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 ;

Відповідач: Головне управління ДПС у Вінницькій області, , місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, Вінницьке область, 21028.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович