Справа № 826/3680/17
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3680/17 Головуючий у І інстанції - Мазур А.С.
судді Аблов Є.В., Літвінова А.В.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Костюк Л.О.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, згідно з ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання нормативно-правового акта таким, що не відповідає нормам чинного законодавства, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив, з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог визнати нечинними пункти 21, 26, 28 та 34 Типового положення про психоневрологічний інтернат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 грудня 2016 року № 957 (далі - Положення).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що п. 21 оскаржуваного Положення суперечить вимогам ст. 37 Цивільного Кодексу України в частині порядку заключення договорів про надання соціальних послуг, оскільки піклувальник не має права заключати від імені підопічного договори, а тільки надавати згоду на їх укладення. Також, пункти 26, 28 Положення, на думку Позивача, обмежують права підопічних на свободу пересування та вільного вибору місця проживання, так як вказані обмеження можуть встановлюватися виключно на рівні Закону, а не підзаконного акту. Також, Позивач зазначив, що п. 34 оскаржуваного Положення суперечить вимогам ст. 25 Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки Типовим положенням не передбачено стаціонарного лікування, а відтак, наглядового режиму в інтернаті не повинно бути.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з постановленим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Позивач зазначає, що статті 12, 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не відносяться до недієздатних осіб. Підопічні інтернату являються платниками по договору соціальних послуг, тому вони повинні бути стороною в договорі, а не третіми особами. Також, Позивач вказує на те, що піклувальник не має права заключати від імені підопічного договори, а тільки надавати згоду на їх укладення.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства. Також, Відповідач звертає увагу на те, що оскаржувана постанова прийнята Кабінетом Міністрів України в межах власних повноважень, відповідає актам вищої юридичної сили, не суперечить нормам Цивільного кодексу України, а також повністю узгоджується з нормами Законів України «Про психіатричну допомогу» та «Про соціальні послуги».

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, частково недієздатним, підопічним Орловського психоневрологічного інтернату, який перебуває на повному державному забезпеченні, що підтверджується довідкою, виданої Комунальною установою «Орловського психоневрологічного інтернату» Запорізької обласної ради № 876 від 22.11.2016 року (а.с. 7).

Предметом судового оскарження є Типове положення про психоневрологічний інтернат, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 року № 957 (далі - Типове положення).

Позивач вважав, що оскаржувані пункти Положення не відповідають правовим актам вищої юридичної сили, у зв`язку з чим просив їх скасувати в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, виходив з того, що Позивач дійшов передчасних висновків про невідповідність п. 21 Типового положення вимогам ст. 37 Цивільного кодексу України. Обмеження свободи пересування та вільного вибору місця проживання встановлена на рівні спеціального Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а зміст Типового положення лише узгоджується із вимогами законодавства. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що тимчасове або постійне проживання/перебування підопічних у психоневрологічному інтернаті не є обмеженням чи позбавлення їх свободи, але є заходами спрямованими на захист здоров`я, моралі та психічної цілісності людини. Також, суд першої інстанції погодився із поясненнями Відповідача, що пункт 34 положення повністю узгоджується із нормами Закону України «Про психіатричну допомогу».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 37 Цивільного кодексу України передбачено, що правочини щодо розпорядження майном та інші правочини, що виходять за межі дрібних побутових, вчиняються особою, цивільна дієздатність якої обмежена, за згодою піклувальника.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 14 грудня 2016 року № 957 затверджено Типове положення про психоневрологічний інтернат (далі - Типове положення).

Положеннями статті 24 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що повноваження Кабінету Міністрів України у відносинах з державними господарськими об`єднаннями, підприємствами, установами та організаціями, зокрема Кабінет Міністрів України затверджує положення та статути державних господарських об`єднань, підприємств, установ та організацій, розмір асигнувань на їх утримання і граничну чисельність працівників, призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників і заступників керівників, застосовує до них заходи дисциплінарної відповідальності.

Згідно з підпунктом 3.1.6 пункту 3.1 розділу 3 Державного класифікатора України «Класифікація організаційно-правових форм господарювання» комунальне підприємство - підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади.

Комунальна організація (установа, заклад) утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління (підпункт 3.4.5 пункту 3.4 розділу 3 цього Класифікатора).

Так, відповідно до п. 1.3 Положення про Комунальну установу «Орловський психоневрологічний інтернат», затвердженого рішенням Запорізької обласної ради від 09.10.2017 року № 40 інтернат є підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним Запорізькій обласній раді та за галузевою спрямованістю підвідомчим Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації.

При цьому, статтею 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Зазначене вище свідчить, що Законом надано Кабінету Міністрів України повноваження щодо затвердження положень, зокрема для державних установ та організацій.

Відповідно до пояснювальної записки до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Типового положення про психоневрологічний інтернат» зазначено, що основною метою розроблення проекту акта є забезпечення конституційних прав і свобод громадян із психічними та/або інтелектуальними порушеннями, зокрема тих, які проживають в інтернатних установах (а.с. 42-44).

Крім того, у проекті акта відсутні положення, що містять ознаки дискримінації.

Також, проект акта погоджено без зауважень Міністерством фінансів України, Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством охорони здоров`я України, Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України; із зауваженнями, які враховано, - Міністерством аграрної політики та продовольства України, Міністерством з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України; із зауваженнями, які враховано частково, - Міністерством юстиції.

Так, пунктом 21 Типового положення передбачено, що за результатами визначення потреб підопічного складається індивідуальний план надання соціальних послуг, в якому зазначаються заходи щодо надання таких послуг, відомості про необхідні ресурси, періодичність і строки проведення таких заходів, особи, відповідальні за виконання, дані щодо результатів моніторингу надання соціальних послуг.

На основі індивідуального плану надання соціальних послуг між підопічним чи його опікуном або піклувальником та уповноваженою особою інтернату укладається договір про надання таких послуг, в якому зазначаються права та обов`язки кожної із сторін, обсяг соціальних послуг, цілі та строки надання соціальних послуг.

У разі коли опіку або піклування над підопічним здійснює інтернат, такий договір підписується уповноваженою особою інтернату та уповноваженою особою органу опіки та піклування, на обліку в якому перебуває підопічний.

Форма індивідуального плану надання соціальних послуг та примірного договору про надання соціальних послуг затверджується Мінсоцполітики.

Згідно з Державного стандарту паліативного догляду, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 29.01.2016 року № 58 індивідуальний план надання соціальної послуги з паліативного догляду - документ, складений на підставі результатів комплексного визначення та оцінки індивідуальних потреб отримувача соціальної послуги, у якому зазначено заходи, що здійснюватимуться для надання такої послуги, відомості про необхідні ресурси, періодичність і строки виконання, відповідальних виконавців, дані щодо моніторингу результатів та інформація стосовно перегляду індивідуального плану.

В свою чергу, наказом Міністерства соціальної політики України від 14.07.2016 року № 762 затверджено форми документів, необхідних для оформлення на обслуговування в територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг), зокрема затверджено форму Договору про надання соціальних послуг.

Так, примірним договором про надання соціальних послуг визначений предмет договору, права та обов`язки територіального центру, а також права та обов`язки отримувача соціальних послуг. Договір підписується з боку Територіального центру соціального обслуговування та з боку громадянина.

Проаналізувавши зміст оскаржуваного пункту Положення та Примірного договору, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що речення «такий договір підписується уповноваженою особою інтернату та уповноваженою особою органу опіки та піклування, на обліку в якому перебуває підопічний» означає, що в них зазначається лише про особу, з одного боку, яка може підписувати договір про соціальні послуги, а не те, що правочин вчиняється від імені або в інтересах підопічного, з чим погоджується колегія суддів.

Зі змісту оскаржуваного пункту Положення вбачається, що підопічний наділяється правом на розпорядження своїми коштами шляхом укладення дрібних побутових правочинів самостійно, а усіх інших правочинів - за згодою піклувальника.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Позивач дійшов передчасних висновків про невідповідність п. 21 Типового положення вимогам ст. 37 Цивільного кодексу України.

Крім того, Відповідачем не заперечувалося право Позивача укладати дрібні побутові правочини без згоди піклувальника.

Щодо оскарження Позивачем п. 26 та 28 Типового положення, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, пунктом 26 Тимчасового положення визначено, що тимчасове вибуття підопічного, який постійно проживає/перебуває в інтернаті, на строк до шести місяців протягом календарного року здійснюється на підставі: письмової заяви підопічного чи письмової заяви опікуна або піклувальника; письмової заяви родичів підопічного або інших осіб, які мають намір тимчасово забрати підопічного, з урахуванням письмової згоди опікуна або піклувальника (у разі його наявності) - для недієздатних осіб та осіб, цивільна дієздатність яких обмежена.

Адміністрація інтернату вживає заходів до розшуку підопічного у разі його вибуття з інтернату без урахування вимог, визначених абзацами другим та третім цього пункту.

Пунктом 28 Тимчасового положення закріплено, що відрахування підопічного з інтернату здійснюється у тижневий строк у разі:

подання письмової заяви підопічного чи письмової заяви опікуна або піклувальника із зобов`язанням здійснення необхідного догляду;

подання письмової заяви родичів про можливість утримувати підопічного і забезпечувати догляд за ним, письмової згоди опікуна або піклувальника (у разі його наявності) - для недієздатних осіб та осіб, цивільна дієздатність яких обмежена;

закінчення строку перебування в інтернаті;

переведення до іншого інтернату;

неповернення без поважних причин та без погодження з адміністрацією інтернату з поїздки до родичів (опікуна або піклувальника) після закінчення шестимісячного строку (після з`ясування причин неповернення);

наявності відповідного рішення суду;

смерті підопічного або оголошення його померлим.

Як зазначав Позивач в адміністративному позову та апеляційній скарзі, вказані пункти не узгоджуються із вимогами чинного законодавства та обмежують підопічних інтернату у вільному пересуванні та виборі місця проживання.

Так, статтею 5 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що з метою забезпечення громадян різними видами психіатричної допомоги та соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень організовують місця проживання для осіб, які страждають на психічні розлади і потребують спеціальних умов проживання та (або) втратили соціальний зв`язок.

Пунктом 1 Типового положення визначено, що психоневрологічний інтернат (є стаціонарним інтернатним закладом для соціального захисту, що утворюється для тимчасового або постійного проживання/перебування осіб із стійкими інтелектуальними та/або психічними порушеннями, які за станом здоров`я потребують стороннього догляду, соціально-побутового обслуговування, надання медичної допомоги, соціальних послуг та комплексу реабілітаційних заходів і яким згідно з висновком лікарської комісії за участю лікаря-психіатра не протипоказане перебування в інтернаті (далі - підопічні).

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, визначені Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Положеннями статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом; вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

В той же час, даною статтею визначено, що місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи довідки № 876 від 22.11.2016 року місцем проживання ОСОБА_1 було в тому числі Комунальна установа «Орловський психоневрологічний інтернат» (72341, Запорізька обл., Мелітопольський р-н, с. Орлове, вул. Вишнева, 231).

Згідно з статтею 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово

Статтею 12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлені обмеження свободи пересування, зокрема для осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню.

За приписами статті 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» обмеження вільного вибору місця проживання встановлено для осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що обмеження свободи пересування та вільного вибору місця проживання встановлена на рівні спеціального Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а зміст Типового положення лише узгоджується із вимогами законодавства.

Оскільки за письмовою заявою підопічного, опікуна або піклувальника, родичів підопічного або інших осіб підопічний може тимчасове вибути в інше місце перебування, або змінити місце проживання, то посилання Позивача на те, що місцем проживання підопічного є виключно інтернат є необґрунтованими.

Із вищезазначених норм Положення слідує, що тимчасове вибуття підопічного, який постійно проживає/перебуває в інтернаті та його відрахування з інтернату може здійснюватися як і за його заявою, заявою опікуна або піклувальника, заяви родичів, що свідчить про те, що підопічний може фактично проживати у різних місцевостях.

Тобто, тимчасове або постійне проживання/перебування підопічних у психоневрологічному інтернаті не є обмеженням чи позбавлення їх свободи, але є заходами спрямованими на захист здоров`я, моралі та психічної цілісності людини.

Крім того, колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції вірно встановлено, що 18 грудня 2017 року Позивач подав заяву про зміну місяця проживання, що також підтверджує факт того, що підопічні інтернату за досягненням певних умов мають право змінювати місце власного проживання.

Щодо тверджень Позивача про невідповідність пункту 34 Типового положення вимогам статті 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» в частині того, що положенням не передбачено стаціонарного лікування, а відтак наглядового режиму в ньому не може бути, то слід зазначити наступне.

Так, згідно з пунтку 34 Положення для надання соціальних послуг у разі цілодобового проживання/перебування в інтернаті можуть утворюватися відділення (кімнати):

інтенсивного догляду - для підопічних, що мають важкі соматичні та неврологічні розлади, глибокий ступінь слабоумства, дезорієнтовані у місці, часі, навколишньому оточенні, не спроможні до самообслуговування, найпростіших трудових навичок і спілкування з іншими особами, мають потребу у повному медичному та побутовому догляді (для підопічних, не спроможних до самостійного пересування, забезпечується постільний режим нагляду, для інших - спостережний режим нагляду);

соціально-медичної корекції - для підопічних, що мають інтелектуальний дефект у поєднанні з вираженими розладами емоційно-вольової сфери, дезорганізацією цілеспрямованої діяльності та поведінки, але спроможні опанувати санітарно-гігієнічні навички, навички часткового самообслуговування, найпростіші трудові навички під час корекції їх поведінки персоналом (для основної частини підопічних забезпечується спостережний режим нагляду, для підопічних, що не мають грубих розладів поведінки та негативних потягів, - вільний режим нагляду);

соціальної реабілітації - для підопічних, що мають інтелектуальний дефект, який не перешкоджає опановуванню нескладних професій і систематичному заняттю працею, не мають виражених емоційно-вольових порушень, спроможні до побутового самообслуговування, мають санітарно-гігієнічні навички (для підопічних забезпечується спостережний або вільний режим нагляду);

підтриманого проживання - для підопічних, що мають високий рівень адаптації та автономної активності з можливим наступним встановленням їм III групи інвалідності і трудовим влаштуванням (для підопічних забезпечується вільний режим нагляду);

паліативного/хоспісного догляду - для підопічних, яким установлено діагноз невиліковного прогресуючого захворювання, з метою забезпечення їм максимально можливої якості життя шляхом розв`язання фізичних, психологічних і духовних проблем.

З огляду на стан і характер захворювання підопічних в інтернаті можуть функціонувати відділення (житлові кімнати) цілодобового проживання/перебування із забезпеченням відповідного режиму нагляду (постільний, спостережний та вільний), денного перебування, які розміщуються в окремому приміщенні, корпусі, на окремому поверсі.

Для надання комплексу реабілітаційних послуг в інтернаті можуть утворюватися реабілітаційні відділення з кімнатами для проведення заходів щодо соціальної, фізкультурно-спортивної, фізичної, психологічної реабілітації.

В свою чергу, ст. 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено права осіб, яким надається психіатрична допомога , якою визначено, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.

Так, Типовим положенням про психоневрологічний інтернат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 року № 957 визначено, що застосування режимного нагляду (вільний, спостережний, постільний) є умовою цілодобового проживання/перебування в Інтернаті. Крім того, п. 37 даного Положення закріплено, що режим нагляду повинен забезпечувати найбільш сприятливі умови для усвідомленого лікування та реабілітації підопічних, дотримання їх гідності, спонукання до самостійності та суспільно корисної ініціативи.

Таким чином, застосування відповідного режиму відбувається з метою догляду, реабілітації або корекції підопічного, тому функціонування відділень (кімнат) із відповідними режимом не є порушенням ст. 25 Закону України «Про психіатричну допомогу», відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що твердження Позивача у цій частині не знайшли свого підтвердження, з чим погоджується колегія суддів.

Крім того, оспорюваний пункт положення повністю узгоджується із нормами Закону України «Про психіатричну допомогу».

Право на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, закріплене статтею 5 КАС України, має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів.

В свою чергу, захисту в порядку адміністративного судочинства підлягає виключно порушене право.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до норм КАС України, позивач звертається до адміністративного суду з позовом у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносинах. При цьому, дійсне (фактичне) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач

Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Саме необхідністю захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень і визначено завдання адміністративного судочинства.

Слід зазначити, що право на судовий захист, гарантоване Конституцією України (стаття 55), закріплене статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України, має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд має встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси позивача.

Проте, Позивач не надав належного обґрунтування та доказів ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, які б свідчили про порушення його права оспорюваними нормами Типового положення.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

Л.О. Костюк

Повний текст складено 16.12.2019 року.