Суддя: Пророк Віктор Васильович
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Окрема думка (збіжна)
судді Великої Палати Верховного Суду Пророка В. В.
провадження № 11-123сап19
07 листопада 2019 року
Велика Палата Верхового Суду розглянула скаргу ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 10 січня 2019 року № 61/0/15-19, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Першої Дисциплінарної палати від 02 листопада 2018 року № 3335/1дп/15-18, зазначену скаргу ОСОБА_1 задовольнила, а оскаржуване рішення Вищої ради правосуддя - скасувала.
Водночас з мотивами Великої Палати Верхового Суду не можу повністю погодитися з огляду на таке.
1. ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 10 січня 2019 року № 61/0/15-19 «Про зміну рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02 листопада 2018 року № 3335/1дп/15-18 про притягнення судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності», як незаконне та необґрунтоване.
2. Перевіривши матеріали справи та дослідивши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, Велика Палата Верховного Суду своєю постановою задовольнила її, а оскаржуване рішення ВРП скасувала, виходячи з наступного.
3. Оцінюючи рішення ВРП від 10 січня 2019 року № 61/0/15-19 щодо наявності у ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків, Велика Палата Верховного Суду виходила із того, що визначальним критерієм правомірності оскаржуваного рішення відповідача є встановлення дисциплінарним органом обставин, що свідчать про наявність у діях судді ознак дисциплінарного проступку.
5. 03 березня 2018 року підозрюваному та його захиснику повідомлено (поштою та у подальшому особисто під підпис) про завершення досудового розслідування, а також про те, що вони мають право на доступ до матеріалів досудового розслідування як особисто, так і через захисників.
7. Того самого дня протоколом автоматизованого визначення слідчого судді вказане клопотання було розподілено та передано на розгляд слідчому судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1.
9. За висновками ВРП та її дисциплінарного органу суддя ОСОБА_1. на порушення абзацу сьомого частини шостої статті 110 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) під час розгляду клопотання детектива НАБУ вирішив питання про передачу в управління Національному агентству майна, на яке накладено арешт, без встановлення заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, а також передав в управління майно, яке не було визнано речовим доказом у справі, що є істотним порушенням норм процесуального права під час здійснення правосуддя, яке унеможливило реалізацію учасниками судового процесу наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
10. Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 772-VIII Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову - лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, сума або вартість яких дорівнює або перевищує 200 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня відповідного року. Зазначені активи приймаються в управління на підставі ухвали слідчого судді, суду чи згоди власника активів, копії яких надсилаються Національному агентству не пізніше наступного робочого дня після їх винесення (надання) з відповідним зверненням прокурора.
11. Отже, обов`язковою умовою здійснення Національним агентством управління активами є попереднє прийняття у межах кримінального провадження процесуального рішення про накладення на них арешту із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися цими активами. Оскільки зазначені види заборон сформульовані альтернативно, то для настання законних підстав здійснення Національним агентством своїх повноважень достатнім є застосування принаймні однієї з них.
12. Згідно із частиною першою статті 170 КПК України арешт майна полягає у тимчасовому позбавленні за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування ним на встановлених цією статтею підставах.
13. Наведений захід забезпечення кримінального провадження передбачає тимчасове обмеження у здійсненні правомочностей, які згідно із частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України складають зміст права власності, крім володіння майном.
14. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважала, що встановлені частиною першою статті 19 Закону № 772-VIII умови передачі активів в управління Національного агентства щодо накладення на ці активи арешту із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися ними повністю збігаються з юридичним змістом арешту майна, розкритим у частині першій статті 170 КПК України.
15. Позбавлення права розпоряджатися та/або користуватися майном, тобто накладення принаймні однієї із зазначених заборон, є неодмінним юридичним наслідком арешту майна, зумовленим самою правовою природою цього заходу забезпечення кримінального провадження.
16. Встановлені у частині першій статті 19 Закону № 772-VIII обов`язкові умови передачі активів в управління Національному агентству виникають у будь-якому разі при накладенні на ці активи арешту на підставі самого лише факту його застосування, навіть якщо у відповідному рішенні не конкретизовано виду застосованих заборон.
17. Крім того, констатувавши істотне порушення суддею ОСОБА_1 норм процесуального права, ВРП виходила з того, що частиною шостою статті 100 КПК України передбачено передачу в управління Національного агентства лише речових доказів, однак передані в управління активи такими доказами у кримінальному провадженні не були визнані.
18. Наведені мотиви оскаржуваного рішення, на переконання Великої Палати Верховного Суду, не ґрунтуються на вимогах спеціального законодавства з точки зору наявності чи відсутності підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за обраний спосіб його тлумачення і застосування.
19. Зокрема, частиною шостою статті 100 КПК України дійсно регламентовано передачу Національному агентству для управління або реалізації лише речових доказів на підставах та в порядку, встановлених цією статтею.
20. Однак з`ясування питання про можливість чи неможливість прийняття аналогічного процесуального рішення щодо іншого майна вимагає аналізу співвідношення понять «речові докази» у розумінні статті 98 КПК України й «активи» як об`єкти управління Національним агентством у порядку, встановленому спеціальним законом.
21. Відповідно до частини першої статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
22. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові зазначила, що визначальною юридичною ознакою речового доказу є можливість використання його як матеріального носія інформації щодо обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно з частиною першою статті 91 КПК України.
23. Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 772-VIII, застосований у цьому нормативному акті термін «активи» означає кошти, майно, майнові та інші права, на які може бути накладено або накладено арешт у кримінальному провадженні або які конфісковані за рішенням суду у кримінальному провадженні.
24. Управління активами згідно з пунктом 4 цієї ж частини статті означає діяльність з володіння, користування та/або розпорядження активами, тобто забезпечення збереження активів, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, та їх економічної вартості або реалізацію таких активів чи передачу їх в управління відповідно до цього Закону, а також реалізацію активів, конфіскованих у кримінальному провадженні.
25. Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 772-VIII функціональним призначенням Національного агентства є забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері виявлення та розшуку активів, на які може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, та/або з управління активами, на які накладено арешт або які конфісковані у кримінальному провадженні.
26. Так, Велика Палата Верховного Суду, виходячи зі змісту зазначених вище положень Закону № 772-VIII вказувала, що регламентована ним діяльність Національного агентства зумовлена наявністю підстав і прийняттям процесуальних рішень про арешт або конфіскацію майна у кримінальному провадженні. Як передбачено частиною першою статті 1 цього Закону, накладення на активи арешту є обов`язковою умовою здійснення Національним агентством управління ними. Водночас норми спеціального закону не пов`язують реалізацію Національним агентством своїх повноважень із визнанням майна у кримінальному провадженні речовим доказом.
27. Метою арешту майна у кримінальному провадженні згідно з частиною другою статті 170 КПК України є забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
28. З огляду на зазначену мету арешт майна відповідно до частини першої цієї ж статті застосовується за наявності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є доказом злочину, може бути об`єктом конфіскації чи спеціальної конфіскації або ж виступати засобом компенсації завданої злочином шкоди чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
29. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що перелік обставин, які зумовлюють необхідність арешту майна і збереження активів та їх економічної вартості шляхом управління цими об`єктами Національним агентством, не обмежується підставами для визнання їх речовими доказами, а є значно ширшим.
30. Зокрема, майно, яке не містить доказової інформації і не є речовим доказом у розумінні статті 98 КПК України, може бути предметом конфіскації як виду покарання на підставі статті 59 Кримінального кодексу України або звертатися в рахунок відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
31. Звуження переліку об`єктів, які можуть передаватися в управління Національного агентства, лише до речових доказів може істотно обмежити можливості виконання Україною своїх міжнародних зобов`язань, реалізації мети створення зазначеного органу й виконання ним своїх передбачених статтями 2, 9 Закону № 772-VIII функцій, спрямованих на захист порушених унаслідок вчинення найтяжчих корупційних та інших корисливих злочинів інтересів держави й суспільства.
32. Враховуючи неузгодженість нормативного регулювання умов передачі майна в управління Національного агентства, а також конкретні обставини провадження за відповідним клопотанням детектива НАБУ, зокрема тяжкість і наслідки злочинів, у вчиненні яких обґрунтовано підозрювався скаржник і якими відповідно до підозри було завдано шкоди державі в особливо великих розмірах, значні обсяг і матеріальну цінність арештованого майна ОСОБА_3 , яке могло виступати об`єктом конфіскації і засобом відшкодування шкоди, необхідність для цього невідкладного забезпечення збереження відповідних активів та їх економічної вартості, Велика Палата Верховного Суду вважала, що рішення ВРП не містить належного обґрунтування констатованої цим органом очевидної грубої недбалості судді під час вирішення клопотання, а також мотивів, що рішення, прийняте суддею ОСОБА_1. за результатами розгляду клопотання, унеможливило реалізацію учасниками судового процесу наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
33. Із цими висновками Великої Палати Верховного Суду в цілому погоджуюсь, проте вважаю, що слід зазначити наступне.
34. Відповідно до частини одинадцятої статті 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
35. Згідно із пунктом 4 частини п`ятої статті 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, зокрема заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.
36. Статтею 19 Закону України від 10 листопада 2015 року № 772-VIII визначено, що Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову - лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, сума або вартість яких дорівнює або перевищує 200 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня відповідного року. Зазначені активи приймаються в управління на підставі ухвали слідчого судді, суду чи згоди власника активів, копії яких надсилаються Національному агентству не пізніше наступного робочого дня після їх винесення (надання) з відповідним зверненням прокурора. У разі прийняття в управління активів, які чи права на які та їх обтяження підлягають державній реєстрації, Національне агентство надсилає того самого дня інформацію про накладення арешту на активи органам, що ведуть державні реєстри таких активів, прав на них або їх обтяжень. У разі прийняття в управління цінних паперів інформація також надсилається відповідним учасникам депозитарної системи України.
37. З аналізу вищенаведених норм слід зробити висновок, що при передачі арештованого майна в АРМАнеобхідно вирішити питання про наявність підстав для обмеження користування чи розпорядження арештованим майном (якщо таке питання не було вирішене в ухвалі про накладення арешту), оскільки в іншому разі таке майно передачі в управління АРМА не підлягає.
Суддя В. В. Пророк
Окрема думка складена 13 грудня 2019 року