Справа № 420/4925/19
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/4925/19
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М. М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради та просила: визнати протиправним та скасувати рішення Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради №01-07/186 від 12 червня 2019 року про відмову у наданні зі змінами містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва №01-07/159 від 24 травня 2019 року за адресою: м.Одеса, вул.Фонтанська дорога, 159 (далі Адреса) для будівництва індивідуального житлового будинку; зобов`язати Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради надати їй зі змінами містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва №01-07/159 від 24 травня 2019 року за Адресою для будівництва індивідуального житлового будинку.

В обґрунтування позову було зазначено, що згідно цільового призначення земельної ділянки в договорі вона призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а категорія земель - землі житлової та громадської забудови. В силу положень Земельного кодексу України, який визначає необхідність використання земельної ділянки за її цільовим призначенням, а також Цивільного кодексу України, який встановлює непорушність права власності, рішення відповідача є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка набула право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :39:007:0240 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 лютого 2018 року.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку :39:007:0240 її цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а категорія земель - землі житлової та громадської забудови. Такі ж відомості містяться у договорі купівлі-продажу (пункт 1).

Наказом Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради 24 травня 2019 року №01-07/159 затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва за Адресою, назва об`єкта будівництва - «Будівництво міні-готелю».

06 червня 2019 року позивачка звернулась до Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради з питання коригування раніше наданих містобудівних умов та обмежень на проектування об`єкту будівництва - нове будівництво міні-готелю за Адресою від 24 травня 2019 року №01- 07/159, в частині зміни намірів забудови.

У відповідь на дане звернення позивачка отримала лист відповідача №01-07/186 від 12 червня 2019 року про відмову у наданні зі змінами містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва № 01-07/159 від 24 травня 2019 року за Адресою для будівництва індивідуального житлового будинку, вмотивовану тим, що земельна ділянка розташована в зоні установ відпочинку та туризму (КВТ), призначеній для розміщення у тому числі курортних готелів, мотелів, тощо, відповідно до «Плану зонування території м.Одеси», затвердженого рішенням Одеської міськради від 19 жовтня 2016 року №1316-VI, - розташована на території установ стаціонарної рекреації.

Відмова вмотивована посиланням також на невідповідність намірів забудови земельної ділянки вимогам діючої містобудівної документації та нормам ч.4 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Управління не врахувало той факт, що земельна ділянка на законних підставах перебуває у власності позивачки та її цільове призначення відповідає намірам забудови, що змінилися. Суд вважав, що наміри позивачки по забудові належної їй земельної ділянки відповідають її цільовому призначенню, а тому відмова Управління у наданні містобудівних умов та обмежень забудови є неправомірною.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції вірними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України з огляду на таке.

Так, преамбулою Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі Закон) передбачено, що цей Закон встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.1 Закону містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Зі змісту ст.26 Закону вбачається, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.

Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;

6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Також, положеннями ст.29 Закону визначено, що основними складовими вихідних даних є:

1) містобудівні умови та обмеження;

2) технічні умови;

3) завдання на проектування.

Фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються:

1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію;

2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації);

3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000;

4) витяг із Державного земельного кадастру.

Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.

Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.

Відповідно до п.3 ч.4 ст.29 Закону підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Колегія суддів зазначає, що єдиною підставою для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень в даних спірних правовідносинах є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Водночас, як було зазначено вище, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку :39:007:0240 її цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а категорія земель - землі житлової та громадської забудови.

Окрім іншого, з того ж витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку :39:007:0240 та згідно інформації про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки вбачається, що така реєстрація здійснена згідно технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 01 грудня 2017 року.

Положеннями ст.18 ЗК України передбачено, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Відповідно до ст.19 ЗК України до земель України за основним цільовим призначенням відносять, зокрема, землі житлової та громадської забудови.

Згідно до ч.5 ст.20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Главою 6 ЗК України визначено правовий статус земель житлової та громадської забудови.

До земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування (ст.38 ЗК України).

Так, звертаючись 06 червня 2019 року до Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради з питання коригування раніше наданих містобудівних умов та обмежень на проектування об`єкту будівництва - нове будівництво міні-готелю, позивачка клопотала про зміну намірів забудови на будівництво індивідуального житлового будинку, що, на думку колегії суддів, відповідає цільовому призначенню спірної земельної ділянки - землі житлової та громадської забудови.

Таким чином, враховуючи вказані обставини у сукупності, зокрема, щодо відповідності намірів використання спірної земельної ділянки її цільовому призначенню, передбаченому ЗК України, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність відмови відповідача у зміні містобудівних умов та обмежень.

Наведені висновки також узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 05 червня 2019 року справа № 522/6069/14-а.

Крім того, слід зазначити, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316 ЦК України).

Відповідно до ст.317 та 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.4 ст.373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Також, зі змісту ст.375 ЦК України вбачається, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Колегія суддів зазначає, що відмовляючи позивачці у зміні містобудівних умов та обмежень, відповідач не врахував зазначені положення цивільного законодавства, що в цілому регламентують правовідносини в сфері здійснення права власності. Наведені висновки також підтверджуються тією обставиною, що в спірному рішенні відповідача від 12 червня 2019 року Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради не було надано правової оцінки спірним правовідносинам в контексті вказаних норм права.

Також, ч.2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, згідно практики Європейського суду з прав людини, в якій зазначено, що втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden). Європейський суд з прав людини у рішеннях у справах «Стретч проти Сполученого Королівства» та «Ісмаїлов проти Російської Федерації» наголошує на одному з обов`язкових критеріїв правомірності втручання у право мирного володіння майном його «пропорційності», «справедливій рівновазі» між суспільним та приватним інтересами.

Колегія суддів зазначає, що оскільки первинно відповідачем позивачці було погоджено містобудівні умови та обмеження щодо будівництва міні-готелю (тобто об`єкта, наслідки будівництва якого є значними), то відмова в зміні вказаних умов та обмежень на будівництво індивідуального житлового будинку (тобто об`єкта, наслідки будівництва якого є менш значними по відношенню до будівництва міні-готелю) є порушенням принципу «пропорційності» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка однозначно та, на думку колегії суддів, не виправдано «страждає» від вказаного втручання.

Колегія суддів також зазначає про відсутність «справедливої рівноваги» між суспільним та приватним інтересами в даних спірних правовідносинах, зокрема, з тих підстав, що відповідачем жодним чином не було обґрунтовано, які суспільні інтереси він відстоює відмовляючи в зміні містобудівних умов та обмежень.

Також, відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Колегія суддів зазначає, що набуваючи право власності за цивільно-правовою угодою (яка передбачає здійснення оплати за отримане майно), позивачка, з урахуванням відповідного та публічно відомого цільового призначення, має право на "виправдані очікування" та "законні сподівання" щодо отримання можливості ефективного використання права власності на спірну земельну ділянку.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішенні, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.