Справа № 320/5531/18
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2019 року № 320/5531/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Терлецької О.О.,

при секретарі судового засідання Акопян Е.Н.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Чехун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим про визнання протиправними та скасування розпоряджень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим (далі - відповідач), - про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

За заявою про зміну позовних вимог від 18.10.2019, судом на стадії підготовчого провадження було винесено протокольну ухвалу від 21.10.2019 про прийняття заяви про зміну позовних вимог.

З врахуванням вищезазначеної заяви зміст позовних вимог на момент розгляду справи по суті наступний:

- Скасувати розпорядження Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим від 18.08.2017 №12-к.

- Скасувати розпорядження Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим (далі АРК) від 15.09.2017 №21-к.

- Визначити датою звільнення ОСОБА_1 з посади Постійного Представника Президента України в АРК 16.02.2019 та зобов`язати Представництво Президента України в АРК внести відповідний запис до трудової книжки позивача.

- Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 18.08.2017 до 16.02.2019 із розрахунку середньоденної заробітної плати, яка складала на 18.08.2017 - 2015,41 грн.

- Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 10000 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, обґрунтовуючи їх грубими процедурними порушеннями, допущеними відповідачем при прийняття оскаржуваних рішень та спричиненими моральними переживаннями у зв`язку з тривалим оскарженням в судовому та позасудовому порядку протиправних рішень та дій відповідача, які складають предмет даного позову.

Представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити в повному обсязі, обґрунтовуючи тим, що предметом даної адміністративної справи є рішення відповідача, які були винесені виключно на виконання Указу Президента України, чинного на момент розгляду даної справи, що, в свою чергу, унеможливлює розгляд даної справи на предмет правомірності оскаржуваних розпоряджень.

Дослідивши обставини справи, суд встановив наступне.

22.05.2014 позивачка Указом Президента України №482/2014 була призначена на посаду Постійного Представника Президента України в АРК, а, відповідно до розпорядження відповідача від 22.05.2014 №1, - приступила до виконання службових обов`язків.

Згідно з Указом Президента України від 15.08.2017 №218/2017 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади Постійного представника Президента України в Автономній Республіці Крим» (далі - Указ Президента України від 15.08.2017) та розпорядженням Постійного представника Президента України в Автономній Республіці Крим від 18.08. 2017 №12-к (далі - Розпорядження №12-к , - позивача було звільнено з посади Постійного представника Президента України в Автономній Республіці Крим.

При цьому в Указі Президента України від 15.08.2017 було зазначено, що позивачка звільняється за одноразове грубе порушення трудових обов`язків.

Правовий статус посади, з якої була звільнена позивачка визначений Закону України «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим» від 2.03.2000 №1524-III.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим» від 2.03.2000 №1524-III (далі - Закон України «Про Представництво Президента України в АРК», - Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим (далі - Представництво) є державним органом, утвореним відповідно до Конституції України з метою сприяння виконанню в Автономній Республіці Крим повноважень, покладених на Президента України.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про Представництво Президента України в АРК», - Представництво утворюється Президентом України і безпосередньо йому підпорядковується.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про Представництво Президента України в АРК», - Постійний Представник призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України.

З пояснень позивачки слідує, і не спростовується представником відповідача, наступне.

Станом на 11.10.2018 ні Президентом України, ні новопризначеним Представником Президента в АРК ОСОБА_3 не було здійснено дій, спрямованих на отримання від позивачки пояснень щодо обставин, які стали підставою для прийняття рішення про звільнення. Позивачка не була ознайомлена в установленому законом порядку та строки з Указом Президента України від 15.08.2017 та оскаржуваним в даній справі Розпорядженням №12-к.

Позивачка також звертає увагу суду, що на підставі розпорядження Представника Президента в АРК від 14.08.2017 №11вд, в період з 15 по 16 серпня 2017 вона перебувала в м. Києві безпосередньо в адміністрації Президента України. Однак під час зустрічі, яка відбулась 15.08.2017 питання щодо одноразового грубого порушення - не піднімалось.

1.09.2017 з метою отримання розрахунку у зв`язку зі звільненням позивачка звернулась до новопризначеного Представника Президента в АРК ОСОБА_3 . У відповідь на це звернення, позивачці надійшов лист від 03.10.2017 №01/354/01-10, зі змісту якого слідує, що згідно Указу Президента України від 17.08.2017 №220/2017 «Про призначення ОСОБА_3 Постійним представником Президента України в АРК», ОСОБА_3 було призначено на посаду, яка раніше обіймалась позивачкою без вказівки на підстави звільнення позивачки.

Позивачка, зважаючи на те, що звільнення відбулось на підставі Указу Президента України від 15.08.2017, а Розпорядження №12-к було винесено виключно на виконання зазначеного Указу, оскаржила обидва рішення до Верховного Суду. З Ухвали Верховного Суду від 3.10.2018 у справі №9901/795/18, слідує наступне:

«Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Стародуба О.П., вирішуючи питання відкриття провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Президента України, Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим в особі Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування Указу, скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в с т а н о в и в :

28.09.2018р. ОСОБА_2 звернулась до Верховного Суду, як суду першої інстанції, з позовною заявою, в якій просила:

-визнати протиправним та нечинним Указ Президента України від 15.08.2017р. №218/2017 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим»;

-скасувати розпорядження Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим №12-к від 18.08.2017р. щодо звільнення ОСОБА_2;

-зобов`язати Президента України Порошенка П.О. поновити ОСОБА_2 на посаді Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим;

-стягнути з Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 18.08.2017р. до дня поновлення на посаді із розрахунку середньоденної заробітної плати;

-стягнути з Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивачем об`єднано позовні вимоги як до Президента України, які підсудні Верховному Суду як суду першої інстанції, так і до Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим в особі Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим ОСОБА_3, в той час як останні підсудні виключно адміністративним судам і альтернативна підсудність для такої категорії справ не передбачена.

Враховуючи, що позивачем порушено правила об`єднання позовних вимог, правила статті 172 КАС України, які дозволяють об`єднання в одне провадження кількох позовних вимог відсутні, а тому за правилами пункту 6 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява підлягає поверненню позивачу».

Як наслідок роз`єднання предмету позову Верховним Судом, позивачка звернулась до Київського окружного адміністративного суду з оскарження Розпорядження №12-к та дій Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим та - до Верховного Суду - з оскарженням Указу Президента України від 15.08.2017 (справа №9901/821/18).

В зазначеному позові до Верховного Суду, позивачка вказала обставини, які вказують на очевидну протиправність дій та порушення норм як Конституції України так і чинного законодавства України при прийнятті Указу Президента України від 15.08.2017. З поміж іншого, позивачка вказувала на те, що відповідач не надав ніяких доказів, щодо офіційного встановлення факту вчинення нею одноразового грубого порушення трудових обов`язків, як підстави для наступного звільнення.

Однак відповідно Ухвали Верховного Суду 17.01.2019 позовну заяву було залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду. Дана ухвала була залишена в силі Постановою Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №9901/821/18.

В даній же справі у зв`язку з вирішенням справи №9901/821/18 Верховним Судом та зважаючи на те, що оскаржуване Розпорядження №12-к була винесене винятково на підставі та на виконання Указу Президента України від 15.08.2017, було винесено увалу про зупинення провадження від 18.03.2019, яке було поновлено ухвалою від 16.09.2019.

В судовому засіданні представник Постійного Представництва Президента України в АРК підтвердив, що при винесенні оскаржуваного Розпорядження №12-к були відсутні будь-які документи, щодо встановлення факту одноразового грубого порушення трудових обов`язків позивачкою. Окрім того представником відповідача не вказано на жодні дії відповідача по отриманню таких документів з метою довести до відомо їх зміст позивачці.

В судовому засіданні позивачка неодноразово вказувала на те, що з моменту винесення Розпорядження №12-к їй не відомо в чому полягало одноразове грубе порушення трудових обов`язків, вказувала на те, що про жодні дисциплінарні провадження щодо неї їй не відомо. Не вказав на такі провадження і представник відповідача.

Відповідаючи на запитання суду, представник відповідача вказав на те, що відповідач, при винесенні Розпорядження не мав повноважень для оцінки Указу Президента України від 15.08.2017 та витребування будь-яких документів для його виконання.

Однак суд, аналізуючи природу розпорядження, як документу, прийнятого на виконання Указу, вказує на наступне. Легітимна мета, відповідно до п.2 ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, полягає у забезпеченні особі, яка звільняється з посади, дотримання всіх прав та гарантій пов`язаних, як з можливістю отримати всі належні виплати, так і оскарженням свого звільнення.

Знання і розуміння змісту підстав, як фактичних, так і правових - є безумовною умовою для забезпечення права позивачки на оскарження рішень і дій, в тому числі і Президента України щодо свого звільнення.

Тому суд висновує, що саме відповідач у даній справі, як особа, на яку покладено відповідальність по виконанню Указу Президента України від 15.08.2017, мав роз`яснити позивачці зміст фактичних і правових підстав її звільнення та, зокрема, зміст одноразового грубого порушення трудових обов`язків, як підстави для звільнення.

Дослідуючи питання належності позовних вимог, як способу захисту порушеного права, суд звертає увагу на наступне.

За правилом ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.07.2019 р. у справі №9901/821/18 (пункти 60 - 68) наголошується, що "спірні правовідносини, які виникли між сторонами у зв`язку зі звільненням позивачки на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП, урегульовані положеннями законодавства про працю і оскаржуваний Указ Президента України №218/2017, який безпосередньо стосується припинення публічної служби, є складовою цих правовідносин. Крім того, як видно зі змісту зазначеного Указу, він містить інформацію лише про звільнення позивачки за одноразове грубе порушення трудових обов`язків. Будь-якіінші відомості щодо суті та обставин вчинення дисциплінарного проступку, фактів порушень трудових обов`язків, часу їх вчинення та виявлення, позивачці відомі не були".

Цей висновок підтверджується змістом ухвали Верховного Суду від 17.01.2019 р. у справі № 9901/821/18, в якій зазначено, що позивачка перебувала у безпосередніх трудових відносинах з Представництвом, яке виступало по відношенню до позивачки роботодавцем, а оскаржуваний Указ Президента України є підставою для звільнення працівника його роботодавцем. При цьому, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вказала, що наказ «роботодавця» про звільнення позивачки був виданий безпосередньо відповідачем.

16.02.2019 позивачка отримала лист Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим № 04/29-09/28/04- 07/19 від 04.02.2019 р., що не спростовується і представником відповідача, з якого позивачці стало відомо про існування ще одного розпорядження Постійного Представника № 21-к від 15.09.2017р. щодо її звільнення.

З пояснень позивачки слідує, і не спростовується представником відповідача, що в цей же день позивачка дізналася про зміст розпоряджень Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим №12-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", № 21-к "Про зміну останнього дня роботи ОСОБА_1 та внесення змін до розпорядження Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим від 18.08.2017 № 12-к "Про звільнення ОСОБА_1 ". В зазначених рішеннях не має посилання на пункт та статтю Кодексу законів про працю України.

На підставі звернення позивачки від 01.09.2017 р. та з урахуванням підтвердження факту виконання нею 17.08.2017 р. трудових обов`язків, розпорядженням Постійного Представника від 15.09.2017 р. №21-к були внесені зміни до розпорядження Постійного Представника від 18.08.2017 р. № 12-к, зокрема, викладено у новій редакції підпункт 1.2 пункту 1 вказаного розпорядження.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Як вбачається із матеріалів справи та наданих Відповідачем документів, Представництво здійснювало по відношенню до позивачки обов`язки, покладені на роботодавця. Так, Представництво здійснювало облік мого робочого часу позивачки, нарахування і виплату їй заробітної плати, а також оформлення документів, пов`язаних із проходженням нею публічної служби, в т.ч. внесення відомостей до її трудової книжки.

Важливим елементом застосування п.1. ст.41 КЗпП є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості, а тому рішення компетентного органу, власника підприємства і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою для звільнення. Звільнення за п.1 ст. 41 КЗпП є дисциплінарним стягненням і має проводитись із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень згідно з чинним законодавством.

Дотримання встановленої частиною ч.4 ст. 149 КЗпП вимоги про ознайомлення працівника з наказом під підпис є важливою умовою дисциплінарної відповідальності, оскільки у випадку оскарження працівником звільнення відсутність письмового ознайомлення може розцінюватись як відсутність накладення стягнення взагалі та як доказ порушення порядку звільнення. Однак відповідачем не проведено жодної з зазначених дій в порядку застосування дисциплінарного стягнення.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України та п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 № 58 (надалі - Інструкція), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення,і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Ст.116 КЗпП України зобов`язує власника провести виплату належних працівникові сум в день звільнення. При цьому про нараховані суми, належні працівникові при звільненні власник повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

До трудової книжки позивачки було внесено два записи про звільнення з посади Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим:

- запис № 18 про те, що 15.08.2017 р. позивачка була звільнена з посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, п. 1ст. 41 КЗпП України, на підставі Указу Президента України № 218/2017 від 15.08.2017 р.

- запис № 19 про визнання попереднього запису недійсним і про те, що 17.08.2017 р. позивачка була звільнена з посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків (п. 1 ст. 41 КЗпП) на підставі Указу Президента України № 218/2017 від 15.08.2017 р. та розпорядження Постійного Представника Президента України в АР Крим від 18.08.2017 р. № 12-к.

Тобто, згідно із записом № 19 у трудовій книжці, 17.08.2017 р. позивачка була звільнена з посади на підставі розпорядження, яке з`явилося наступного після дати мого звільнення. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з нормами ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Приписами п. 2.4 Інструкції, передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Окрім того, записи в трудовій книжці позивачки не відповідають текстам розпоряджень Постійного Представника № 12-к та 21-к. Відповідно до п. 2.27 Інструкції запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Зі змісту п. 4.1 Інструкції вбачається, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Комплексний аналіз наведених вище положень Інструкції та норм, закріплених у ст. ст. 47, 48, 116 КЗпП України, свідчить про те, що працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у день видання наказу роботодавця, або у будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення.

Отже, для того, щоб припинити трудові відносини з позивачкою на підставі Указу Президента України № 218/2017 від 15.08.2017 р., відповідач повинен був видати окремий наказ (розпорядження), який визначав дату звільнення з Представництва.

З урахуванням наведених вище вимог чинного законодавства та обставин, викладених у листі Представництва від 04.02.2019 р., відповідач не мав права видавати розпорядження про звільнення "попередньою датою".

В розпорядженні про звільнення має бути чітко сформульоване одноразове грубе порушення, яке стало підставою звільнення за п.1 ст. 41 КЗпП України.

Отримавши у вересні 2017 р. підтвердження того, що 17.08.2017 р. позивачка виконувала трудові обов`язки, відповідач повинен був видати нове розпорядження про звільнення та був зобов`язаний був повідомити позивачку про внесення таких змін.

Враховуючи, що затримка видачі трудової книжки виникла з вини роботодавця, відповідач повинен був вказати у новому розпорядженні дату видачі позивачці трудової книжки, як день її звільнення.

Згідно ст. 47 КЗпП України у разі звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу(указу) про звільнення з роботи, належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Днем звільнення вважається останній день роботи, за який працівнику повинна бути нарахована заробітна плата.

Згідно довідки виданої ПАТ "Райффайзен Банк "Аваль" від 31.08.2017р. зарахування грошових коштів на картковий рахунок позивачки в серпні 2017 року від державної установи ППУ в АРК проводилися після дати звільнення, а саме після 17.08.2017 р.:

- 28.08.2017р.: компенсація за невикористані щорічні відпустки в 2014-2017р.;

- 29.08.2017р.: відшкодування грошових коштів на відрядження, в якому позивачка перебувала 15-16.08.2017р.;

- 18.09.2017р.: заробітна плата за роботу 17.08.2017 р.

Таким чином, за фактично відпрацьований останній робочий день 17.08.2017р. відповідачем проведено з позивачкою остаточний розрахунок через місяць після звільнення її з займаної посади. В зв`язку з тим, що новопризначеним Постійним Представником були порушені вимоги ст.47 КЗпП України щодо видачі позивачці належно оформленої трудової книжки та проведення розрахунку у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, позивачка була змушена 01.09.2017р. звернутися до нього з відповідною заявою. Однак Представництво не отримувало її рекомендований лист з 01.09.2017р.до 14.09.2017р. (на одному й тому ж поштовому відділенні), відповідь на нього, як і її трудова книжка, були надіслані позивачці 04.10.2017р. згідно штампу поштового відділення в описі вкладення до цінного листа. Недобросовісність такої поведінки представником відповідача в судовому засіданні не була спростована жодним доказом чи поясненням.

До відповіді № 01/354/01-10 від 03.10.2017р. не були долучені копії розпоряджень Постійного Представника № 12-к та № 21-к, на підставі яких до трудової книжки були внесені записи № 19 про звільнення за п.1 ст.41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків та проходило звільнення позивачки з займаної посади, так само, як і копія Указу Президента України від 15.08.2017р. № 218/2017. Розрахунок належних сум при звільненні також не було долучено до відповіді.

Про причину звільнення та в чому полягало одноразове грубе порушення позивачкою трудових обов`язків позивачку не було повідомлено. 01.11.2017 позивачка вперше дізналась про надходження листа Представництва, що не було спростовано представником відповідача в судовій справі.

Таким чином, трудову книжку позивачка отримала 01.11.2017р. після розгляду її звернення до Представництва з відповідною вимогою, тобто через два з половиною місяці після звільнення. Таке зволікання Представництва з отриманням листа та направленням належним чином оформленої трудової книжки, проведенням остаточного розрахунку при звільненні, як і не ознайомлення та неповідомлення позивачки в чому полягає одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків, як і ненадання їй копій розпорядчих документів щодо звільнення, включно до 16.02.2019 р., не було ніяким чином спростоване та обґрунтоване представником відповідача та свідчить про недотримання та порушення відповідачем законного порядку та процедури звільнення позивачки.

Щодо позовних вимог позивачки щодо відшкодування моральної шкоди суд бере до уваги позицію Верховного Суду у справах №464/3789/17, №509/4156/15-а, №750/630/17, що у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) покладається тягар спростування факту спричинення моральної шкоди позивачу та доведення неадекватності розміру її відшкодування.

Оскільки відповідачем не було спростовано ніяким доказами ні факт спричинення моральної шкоди позивачу, ні розмір відшкодування такої шкоди, заявлених позивачем, - то така позовна вимога підлягає задоволення в повній мірі.

Тому суд констатує, що незаконними діями відповідача позивачці нанесено моральну шкоду.

Постанова Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.995 р. № 4 зазначає, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП, якщо наявні порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум тощо), які призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності.

В зв`язку з вчиненням відповідачем протиправних дій, безпідставного порушення прав позивачки, їй завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідно до ст.ст. 23, 216 Цивільного Кодексу України та полягає: в переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій відповідача; в неповідомленні їй суті вчиненого одноразового грубого порушення трудових обов`язків; в тривалому ненаданні позивачці розпорядчих документів щодо її звільнення; в безпідставному ухиленні та зволіканні з видачею трудової книжки та проведенням повного розрахунку при звільненні.

У зв`язку з вищезазначеним суд приходить до висновку, що відповідач протиправно звільнив позивачку з публічної служби у спосіб, не передбачений законом, чим порушив її право на працю, гарантоване ст. 43 Конституції України. Відтак позовні підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити.

Скасувати розпорядження Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим від 18.08.2017 p. № 12-к.

Скасувати розпорядження Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим від 15.09.2017 р. № 21-к.

Визначити датою звільнення ОСОБА_1 з посади Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим 16.02.2019 р. та зобов`язати Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 .

Стягнути з Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 18.08.2017 р. до 16.02.2019 р. із розрахунку середньоденної заробітної плати, яка складала на 18.08.2017 року 2 015 (дві тисячі п`ятнадцять) грн. 41 коп.

Стягнути з Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Терлецька О.О.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 16 грудня 2019 р.