Справа № 1.380.2019.002949
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року№ 857/11079/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Носа С.П., Хобор Р.Б.

за участю секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 9 вересня 2019 року, ухвалене суддею Братичак У.В., 11:05:52 год, м. Львів, дата складання повного тексту рішення 18 вересня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

13.06.2019 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України, в якому, із врахуванням уточнення позовних вимог, просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні невиплату ОСОБА_1 на день виключення із списків частини одноразової грошової допомоги при звільненні;

стягнути з відповідача на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 12.03.2019 по 14.04.2019 терміном 34 дні у сумі 20025,53 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 9 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнено з Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 12.03.2019 по 12.04.2019 терміном 31 день у сумі 18 258,69 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб. В задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Служби безпеки України щодо не проведення повного розрахунку при звільненні та стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 12.04.2019 по 14.04.2019 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивача звільнено з роботи та виключено зі списків особового складу 11.03.2019. Разом з тим, одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 111 244,02 грн. позивачу виплачено 12.04.2019 року. Тобто, остаточний рахунок відповідачем здійснено не в день звільнення (11.03.2019), а з порушенням строків встановлених ст.116 КЗпП України 12.04.2019 року. Відтак, сума середньомісячного заробітку, яка належить до виплати позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, підлягає стягненню саме за період з 12.03.2019 по 12.04.2019.

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовної вимоги в частині стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 12.04.2019 по 14.04.2019, оскільки кошти на виплату заборгованості по грошовому забезпеченню надійшли на рахунок СБУ з державної казначейської служби 12.04.2019 року і в той же день заборгованість перед ОСОБА_1 в сумі 111 244,02 грн. була зарахована на його картрахунок.

Таким чином, Служба безпеки України зобов`язана нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку з 12.03.2019 до дня фактичної виплати грошової допомоги при звільненні 12.04.2019 терміном 31 день в сумі 18 258,69 грн.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку відсутня бездіяльність Служби безпеки України, оскільки нарахування одноразової грошової допомоги відбулося одразу після надходження коштів, а терміни виділення коштів з бюджету жодним чином не залежать від Служби безпеки України, тому в даній позовній вимозі слід відмовити.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його постановленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, Служба безпеки України оскаржила його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 9 вересня 2019 року в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що кошти, які виплачувались ОСОБА_1 під час перебування у розпорядженні начальника ДКР СБУ, не можуть бути враховані при обчисленні середньої заробітної плати.

Крім того, апелянт зазначає, що компенсація сум податку з доходів фізичних осіб дійсно передбачена Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженим постановою КМУ від 15.01.2004 № 44 (далі Порядок № 44). При цьому у відповідності до ст.1 Порядку № 44 (в редакції, що діяла станом на квітень 2019 року), цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі грошова компенсація). У відповідності до абз.1 п.2 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби. Проте, зазначена виплата (середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні) не передбачена в структурі грошового забезпечення, визначеній Наказом № 515/ДСК.

Таким чином, апелянт вважає, що нарахування та виплата компенсації сум податку з доходів фізичних осіб суперечитиме вимогам п.п.1 та 2 Порядку № 44.

Учасники справи на виклик апеляційного суду не прибули, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч.2 ст.313 КАС України.

На підставі ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що наказом Голови Служби безпеки України від 11.03.2019 №294-ос «По особовому складу» відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за підпунктом «а» п.61, підпункту «г» п.62 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та пункту п.81 1 у запас Служби безпеки України. Тим же наказом виключено із списків особового складу з 11.03.2019 року. Календарна вислуга років на день виключення зі списків складає 13 років 7 місяців 26 днів.

12.04.2019 ОСОБА_1 виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби, передбачену ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», а також ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в сумі 111 244,02 грн.

Враховуючи те, що зазначені кошти отримані лише 15.04.2019, а не у день звільнення позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч. 6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Приписами ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому, працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

При цьому, норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116,117 КЗпП України та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Службі безпеки України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 звільнено з роботи та виключено зі списків особового складу 11.03.2019 року.

Однак одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 111 244,02 грн. позивачу виплачено 12.04.2019 року, що підтверджується платіжним дорученням №242 від 12.04.2019 та зведеною відомістю сум для зарахування на картрахунки, які знаходяться в матеріалах справи.

Тобто, остаточний рахунок відповідачем здійснено не в день звільнення (11.03.2019), а з порушенням строків встановлених ст.116 КЗпП України 12.04.2019 року.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума середньомісячного заробітку, яка належить до виплати позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, підлягає стягненню саме за період з 12.03.2019 по 12.04.2019.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 12.04.2019 по 14.04.2019, то такі не підлягають задоволеню, оскільки з отриманих з фінансово-економічного управління СБУ документів (платіжне доручення №242 від 12.04.2019, витяг із зведеної відомості сум для зарахування на картрахунки) підтверджується, що кошти на виплату заборгованості по грошовому забезпеченню надійшли на рахунок СБУ з державної казначейської служби 12.04.2019 року і в той же день заборгованість перед ОСОБА_1 в сумі 111 244,02 грн. була зарахована на його картрахунок.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно з довідкою Фінансово-економічного управління Служби безпеки України від 28.03.2019 року №21/2/2-483 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за січень 2019 складає 11 444,99 грн. та за лютий 2019 року складає 50 424, 28 грн., що разом за два останні місяці становить 61 869,27 грн. Кількість днів за останні два місяці згідно вказаної довідки 59 календарних днів. Отже, середньоденна заробітна плата становить 1 048,63 грн (61 869,27/59).

Таким чином, судом першої інстанції правомірно зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку з 12.03.2019 до дня фактичної виплати грошової допомоги при звільненні 12.04.2019 терміном 31 день в сумі 18 258,69 грн.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не проведення повного розрахунку при звільненні невиплату ОСОБА_1 на день виключення із списків частини одноразової грошової допомоги при звільненні, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Встановлено, що нарахування позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні було проведено одразу після перерахування коштів Державною казначейською службою, як розпорядником коштів Служби безпеки України, а її виплата ОСОБА_1 була здійснена лише 12.04.2019 року виключно через відсутність бюджетного фінансування.

Відповідно до ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку відсутня бездіяльність Служби безпеки України, оскільки нарахування одноразової грошової допомоги відбулося одразу після надходження коштів, а терміни виділення коштів з бюджету жодним чином не залежать від Служби безпеки України, тому в даній позовній вимозі слід відмовити.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно пункту 3 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 (у редакції чинній станом на момент спірних правовідносин) виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Пункти 4 та 5 Порядку № 44 визначають, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Отже, вимога позивача про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 вказаного вище Порядку підлягає задоволенню.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині стягнення з Служби безпеки України на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 12.03.2019 по 12.04.2019 терміном 31 день у сумі 18 258,69 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, враховуючи положеннястатті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції рішення прийнято на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись ст.229, ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 9 вересня 2019 року у справі №1.380.2019.002949 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді С. П. Нос
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 18.12.2019.