Справа № 120/3193/19-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2019-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 грудня 2019 р. Справа № 120/3193/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Арутюнян З.С.

представника позивача: адвоката Захарчука М.В.

представників відповідача: Чайки А.О., Мороз І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління ДПС у Вінницькій області

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області, в якій позивач просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 22.01.2019 року № -0226, № -0226, № -0226, № -0226, № -0226, № -0226, від 10.06.2019 року № -0205 про визначення податкових зобов`язань за платежем орендна плата з фізичних осіб за 2013-2019 роки у загальній сумі 187484,97 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.02.2011 року між ним та Мурафською сільською радою Шаргородського району Вінницької області було укладено договір оренди землі за яким позивачу передано у строкове (на 49 років) платне користування земельну ділянку загальною площею 0,6396 га, яка знаходиться по АДРЕСА_5. Даним договором орендну плату передбачено вносити у формі та розмірі 3 (трьох) ставок земельного податку, що становить в грошовій формі в розмірі 413,64 грн. - за один місяць та 4963,68 грн. - за один рік. При цьому зазначає, що з моменту укладення договору між ним та Мурафською сільською радою не укладались додаткові угоди про внесення до нього змін. А прийняті, згодом, рішення Мурафської сільської ради про встановлення ставок податків на землю, не вважає законодавчою підставою для внесення змін до договору оренди землі. Так, позивач вважає, що податковим органом неправомірно здійснено нарахування орендної плати в іншому розмірі, ніж передбачений умовами договору, оскільки це суперечить приписам ч. 1 ст. 651 ЦК України, ч. 2 ст. 21 та ч. 2 ст. 23 Закону України «Про оренду землі», згідно яких орендна плата встановлюється за згодою сторін у договорі та переглядається (змінюється) на таких самих засадах. Отже, позивач робить висновок, що жодна норма права не наділяє податкові органи повноваженнями втручатися у відносини сторін договору та нараховувати суми зобов`язань за ними, у зв`язку з чим винесені відповідачем податкові повідомлення-рішення вважає протиправними. Крім того, позивач вказує на те, що грошові зобов`язання за 2013-2016 роки нараховані відповідачем поза межами строків давності, визначених статтею 102 ПК України, що є додатковою підставою для їх скасування.

Ухвалою суду від 08.10.2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Крім того, встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

30.10.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 51200), в якому останній просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зокрема, зазначив, що з набранням чинності Податковим кодексом України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати. При цьому вказує, що виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 цього Кодексу, до моменту внесення до такого договору відповідних змін, розмір орендної плати не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України. Тому вважає прийняті податкові повідомлення-рішення від 22.01.2019 року № -0226, № -0226, № -0226, № -0226, № -0226, № -0226, від 10.06.2019 року № -0205 про визначення податкових зобов`язань за платежем орендна плата з фізичних осіб правомірними та такими, що не підлягають скасуванню.

Правом подання відповіді на відзив позивач не скористався.

У судовому засіданні 12.11.2019 року у зв`язку з необхідністю витребування додаткових доказів оголошувалась перерва до 03.12.2019 року, а в подальшому - до 10.12.2019 року.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Представники відповідача проти позову заперечили з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву. Вважають, що позов є необґрунтованим, у зв`язку з чим просять відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Рішенням 2 сесії 6 скликання Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 27 від 05.01.2011 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 , загальною площею 0,6894 га (0,0498 га капітальна одноповерхова забудова, 06396 га під проходами, проїздами та площадками) із земель запасу в межах населеного пункту с. Мурафа по вул АДРЕСА_1 , та надано позивачу таку земельну ділянку в оренду.

01.02.2011 між Мурафською сільською радою Шаргородського району Вінницької області та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, загальною площею 0,6894 га, в тому числі 0,0498 га капітальна одноповерхова забудова, 0,6396 га під проходами, проїздами та площадками, яка знаходиться по АДРЕСА_1 на території с. Мурафа, Мурафської сільської ради строком на 49 років, про що у Державному реєстрі вчинено відповідний запис від 02.11.2013 року за № 3492373. Цільове призначення земельної ділянки - землі промисловості.

Пунктом 9 зазначеного договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі трьох ставок земельного податку, що становить 413,64 грн. за один місяць; 4963, 68 грн. за один рік. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням коефіцієнтів індексації.

Відповідно до пункту 11 договору, орендна плата вноситься щомісячно до 25 числа поточного місяця.

Розмір орендної плати переглядається один раз в два роки (пункт 13 договору).

Передача земельної ділянки в оренду оформлена актом прийому-передачі об`єкту оренди від 04.11.2016 року

Також до матеріалів справи долучено рішення Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 24.06.2015, 15.06.2016, 03.07.2017, 12.12.2017, 11.06.2018 "Про встановлення плати за земельні ділянки на території населених пунктів Мурафської сільської ради", якими затверджено Порядки справляння плати за землю, в частині земельного податку. Крім того, в матеріалах справи міститься рішення Мурафської сільської ради № 254 від 20.06.2013 року про введення в дію грошової оцінки земель населених пунктів, згідно якого середньозважена вартість 1 кв.м. земель промисловості в с. Мурафа становить 82,23 грн.

22.01.2019 року Головним управління ДФС у Вінницькій області винесені податкові повідомлення-рішення про визначення ОСОБА_1 податкових зобов`язань за платежем орендна плата з фізичних осіб за період з 2013 по 2018 роки, а саме:

- № -0226 на суму 951,94 грн. за податковий період 2013р.;

- № -0226 на суму 5790,96 грн. за податковий період 2014р.;

- № -0226 на суму 21242,48 грн. за податковий період 2015р.;

- № -0226 на суму 30439,77 грн. за податковий період 2016р.;

- № -0226 на суму 32265,99 грн. за податковий період 2017р.;

- № -0226 на суму 32265,99 грн. за податковий період 2018р.

Також, відповідачем 10.06.2019 року винесено податкове повідомлення-рішення № -0205 про визначення податкових зобов`язань за платежем орендна плата з фізичних осіб за 2019р. на суму 64527,84 грн.

Вважаючи прийнятті податкові повідомлення-рішення протиправними позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Досліджуючи спірні правовідносини по суті, суд першочергово враховує те, що за змістом п. 287.10 ст. 287 ПК України податкове зобов`язання з плати за землю може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.

При цьому згідно п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік, який починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (п. 285.1, 285.2 ст. 285 ПК України).

Відповідно до п. 286.5 ст. 286 ПК України 286.5 нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

В той же час згідно п. 287.2 ст. 287 ПК України облік фізичних осіб - платників податку і нарахування відповідних сум проводяться контролюючими органами за місцем знаходження земельної ділянки щороку до 1 травня.

Податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення. У разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове (податкові) повідомлення-рішення у строки, встановлені цією статтею, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання (п. 287.5, п. 287.9 ст. 287 ПК України).

Виходячи з викладеного, з урахуванням строків давності, контролюючі органи мають право на нарахування фізичним особам плати за землю за податкові звітні періоди (роки) в межах 1095 днів.

Як слідує із матеріалів справи, податкові зобов`язання з орендної плати за землю за податкові (звітні) періоди (роки) 2013, 2014, 2015 роки нараховані відповідачем лише 22.01.2019 року згідно податкових повідомлень-рішень -0226, № -0226, № -0226, тобто з порушенням встановленого законом строку, а тому такі рішення є неправомірними та підлягають скасуванню.

Щодо інших податкових повідомлень-рішень.

Зі змісту Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі" слідує, що користування землею в Україні є платним.

Згідно зі статтею 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

З 01.01.2011 р. набрав чинності Податковий кодекс України який, відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Як зазначено в підпункті 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону України "Про оренду землі".

Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу XIII Податкового кодексу України.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 Податкового кодексу України).

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 зазначеного Кодексу ( в редакції на час прийняття оскаржуваних рішень) встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою:

- для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки;

- для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області.

Оскільки плату за землю у формі орендної плати за землі комунальної та державної власності віднесено Верховною Радою України до загальнодержавних податків і зборів згідно з переліком, наведеним у статті 9 Податкового кодексу України, логічним завершенням аналізу наведених правових норм є висновок про те, що розмір орендної плати за вказані ділянки є нормативно-регульованою ціною із визначеними мінімальною та максимальною межами.

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Таким чином, починаючи з 01 січня 2011 року, на адміністрування орендної плати та відносини, що виникають при оренді земельної ділянки комунальної та державної власності, поширюються приписи Податкового кодексу України з усіма правилами обрахування орендної плати та наслідками недотримання порядку нарахування та справляння даного обов`язкового платежу.

Отже, незалежно від того, чи вносилися зміни до змісту договору оренди в частині встановлення розміру орендної плати, Податковий кодекс України вимагає, аби річний платіж орендної плати за земельну ділянку відповідав вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Податкового кодексу України.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 цього Кодексу, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже неодноразово була висловлена Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 24 квітня 2015 року (справа N 131а15), від 14 березня 2017 року (справа N 21-2246а16), а також Верховним Судом у постановах від 24 січня 2018 року (справа N 817/206/15), від 07 березня 2018 року (справа N 813/6875/14), від 29 серпня 2018 року (справа N 804/1866/16), від 20 листопада 2018 року (справа N 813/269/18) від 28 березня 2019 року (справа N 814/1834/16), і відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Таким чином зважаючи на законодавче закріплення мінімального та максимального розміру орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, суд вважає, що після набрання чинності Податковим кодексом України позивач мав самостійно перерахувати розмір орендної плати з урахуванням обмежень, визначених підпунктами 288.5.1 та 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 ПК України. Відтак, суд повністю спростовує доводи позивача про те, що за відсутності внесених змін до договору оренди в частині зміни розміру орендної плати, він має сплачувати податок в тому розмірі, що визначений договором.

В той же час, перевіряючи правомірність дій податкового органу при визначені спірних сум податкових зобов`язань з орендної плати на земельну ділянку за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями від 22.01.2019р. № -0226, № -0226, № -0226, та від 10.06.2019 року № -0205, суд вважає, що підстави і порядок обчислення відповідачем таких податкових зобов`язань здійснено всупереч вимогам податкового законодавства.

Так, як зазначалося вище, незважаючи на договірний характер користування землею, розмір орендної плати обмежений законодавчо підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Зокрема, вказаною нормою в період 2015-2019 роки визначалося, що річна сума платежу орендної плати, встановлена у договорі:

- не може бути меншою 3 відсотків нормативно грошової оцінки (редакція з 01.01.2015 р.);

- не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території (редакція з 01.01.2017 р.);

- не може бути меншою за розмір земельного податку для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки (редакція з 01.01.2018 р.).

Отже, з огляду на вказані приписи Податкового кодексу, та враховуючи, що за договором оренди землі від 01.02.2011 року річна сума орендної плати була менша, ніж законодавчо визначена, тому відповідач мав би обчислювати річну суму податкових зобов`язань виходячи із мінімального розміру орендної плати в порядку, передбаченому пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 ПК України.

В той же час із досліджених судом розрахунків по орендній платі з фізичних осіб за 2016-2019 роки, на підставі яких відповідачем були визначені суми податкових зобов`язань в оскаржуваних рішеннях, слідує, що при визначені орендної плати відповідач брав до уваги нормативно грошову оцінку з урахуванням коефіцієнтів індексації земель промисловості із зведеної вартості населених пунктів по с. Мурафа згідно рішення Мурафської сільської ради «Про введення в дію грошової оцінки земель населених пунктів» № 254 від 20.06.2013р., перемножував її на ставку земельного податку згідно рішень Мурафської сільської ради за відповідний рік та ще раз перемножував отриману суму на 3 ставки земельного податку згідно п. 9 договору оренди від 01.02.2011р.

Тобто, відповідачем при визначені спірних сум податкових зобов`язань застосовувався алгоритм розрахунку, що об`єднував в себе як механізм, визначений умовами договору від 01.02.2011 року (в який, доречі, змін про розмір та умови внесення орендної плати сторони не вносили) так і базові ставки податку, визначені ст. 288 ПК України.

В судовому засіданні представник відповідача не зумів пояснити щодо підстав обчислення сум податкових зобов`язань з орендної плати за землю з урахуванням трьох ставок земельного податку, якщо підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України визначено річну суму орендної плати в розмірі 3 відсотка нормативної грошової оцінки (2016, 2018, 2019 роки) та не менше розміру земельного податку (2017 рік).

На переконання суду, враховуючи, що в договорі оренди землі від 01.02.2011р. річний розмір орендної плати визначався в сумі 4963,68 грн., що є менше мінімального розміру, закріпленого законом, тому відповідач повинен був нараховувати суму податкового зобов`язання керуючись виключно положеннями пп. 288.5.1 п. 288.5 статті 288 ПК України.

А відтак суд приходить до висновку, що суми податкових зобов`язань згідно оскаржуваних податкових повідомлень-рішень за податкові періоди 2016-2019 роки розраховані відповідачем всупереч вимогам податкового законодавства.

Разом з тим, статтею 271 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом, а у разі, якщо нормативну грошову оцінку не проведено - площа земельних ділянок.

Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Відтак, у разі проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок розмір орендної плати обумовлюється та ґрунтується виключно на нормативній грошовій оцінці земляної ділянки, що знаходиться в оренді. В іншому випадку розмір орендної плати обчислюється виходячи із площі земельних ділянок.

Як встановлено судом при визначені позивачу спірних сум податкового зобов`язання по орендній платі за 2016 та 2019 роки, податковим органом в якості бази оподаткування використана грошова оцінка земель населеного пункту с. Мурафа, що введена в дію рішенням 17 сесії 6 скликання Мурафської сільської ради «Про введення в дію грошової оцінки земель населених пунктів» № 254 від 20.06.2013р. Згідно додатку до даного рішення, середньозважена вартість 1 кв.м. земель промисловості в с. Мурафа становить 82,23 грн.

При цьому, суд зазначає, що згідно зі статтею 1 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Статтею 13 цього Закону передбачено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, а порядок її проведення визначено статтею 18 Закону України "Про оцінку земель", якою встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів та передбачено, що оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які є розробниками документації із землеустрою відповідно до Закону України "Про землеустрій".

Приписами статей 18 та 20 Закону України "Про оцінку земель" обумовлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які є розробниками документації із землеустрою відповідно до Закону України "Про землеустрій", за результатами нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Отже, належними та допустимими доказами, які підтверджують правильність визначення/зміни контролюючим органом розміру нормативної грошової оцінки земельних ділянок є витяг з технічної документації, зроблений уповноваженим органом, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Вказаний висновок суду підтверджується позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, яка висловлена у постанові від 31 січня 2019 року, справа N 821/54/18, адміністративне провадження N К/9901/58979/18

У свою чергу позивачем до матеріалів справи долучено витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку, наданий Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області (відділ у Шаргородському районі) від 07.03.2019р. №261/0/212-19, з якого слідує, що нормативна грошова оцінка орендованої позивачем земельної ділянки з кадастровим номером :05:006:0013, площею 6894 кв.м., розташованої в с. Мурафа, вул. Коцюбинського, 199Б, становить 701835,58 грн., що є відмінною від тієї вартості, яка визначена відповідачем виходячи з рішення Мурафської сільської ради № 254 від 20.06.2013р.

При цьому суд вказує, що відповідачем не надано доказів того, що розмір нормативної грошової оцінки землі, яку контролюючий орган використовував у спірні податкові періоди при визначенні податкових зобов`язань позивачу, визначено у технічній документації, затвердженої відповідним органом місцевого самоврядування, та підтверджується належним чином оформленим витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки за 2016-2019 роки.

Отже, аналізуючи оскаржувані рішення відповідача в контексті частини 2 статті 2 КАС України, суд зазначає, що обґрунтованим є рішення суб`єкта владних повноважень, яке прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

У Рішенні від 20.10.2011 у справі "Rysovskyy v. Ukraine" Суд Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб ("Beyeler v. Italy", "Oneryildiz v. Turkey", "Megadat.com S.r.l. v. Moldova", "Moskal v. Poland"). На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Lelas v. Croatia" і "Toscuta and Others v. Romania") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (Oneryildiz v. Turkey", та "Beyeler v. Italy").

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Lelas v. Croatia").

За наведених вище обставин суд доходить висновку, що оскільки при винесені оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 22.01.2019 року № -0226, № -0226, № -0226 відповідачем неправомірно здійснено розрахунок податкових зобов`язань з орендної плати, тому такі рішення є протиправними та підлягають скасуванню як такі, що винесені з порушенням вимог податкового законодавства.

Поряд з цим, необхідно зазначити, що контролюючий орган не позбавлений права щодо нарахування позивачу відповідних сум податкових зобов`язань по орендній платі за умови дотримання вимог податкового законодавства.

Що ж до податкового повідомлення-рішення від 10.06.2019 року № -0205 про нарахування позивачу податкового зобов`язання по орендній платі за 2019 рік в сумі 64527,84 грн., то суд вважає, що підстав для його скасування не має, позаяк таке рішення відповідача в розумінні пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України вважається скасованим (відкликаним) у зв`язку із винесенням Головним управлінням ДПС у Вінницькій області нового податкового повідомлення-рішення №-0205 від 14.11.2019 року на уточнену суму нарахованої орендної плати за 2019 рік, яка складає 51268,69 грн.

Тобто, в цій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в сумі 1874,85 грн. виходячи із ціни позову в загальній сумі 187484,97 грн.

Відповідно до приписів ст. 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 р. N 3674-VI ставка судового збору за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що судом скасовані податкові повідомлення-рішення від 22.01.2019 року № -0226, № -0226, № -0226, № -0226, № -0226, № -0226 на загальну суму 122957,13 грн., тому відшкодуванню позивачу підлягають судові витрати в сумі 1229,57 грн. (122957,13 х 1%).

Керуючись ст.ст. 2, 6, 72, 77, 90, 139, 241, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Вінницькій області від 22.01.2019 року № -0226, від 22.01.2019 року № -0226, від 22.01.2019 року № -0226, від 22.01.2019 року № -0226, від 22.01.2019 року № -0226, від 22.01.2019 року № -0226.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 1229 (одна тисяча двісті двадцять дев`ять) гривень 57 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 16.12.19.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 ;

Відповідач : Головне управління ДПС у Вінницькій області, , місцезнаходження: 21028, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович