Справа № 9901/512/19
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2019-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

Іменем України

13 грудня 2019 року

Київ

справа №9901/512/19

адміністративне провадження №П/9901/512/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючої Блажівської Н.Є.,

суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л., Олендера І.Я., Усенко Є.А.,

секретар судового засідання ? Хлуд Т.Ю.,

за участю:

представника позивача -Малашич Ю.Ю.,

представника відповідача - Склярук Ю.В.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження клопотання про закриття провадження в адміністративній справі за позовною заявою Генеральної прокуратури України до Вищої ради правосуддя, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

19 вересня 2019 року до суду надійшла позовна заява Генеральної прокуратури України (далі також - позивач, Генпрокуратура) до Вищої ради правосуддя (далі - також відповідач, ВРП, Рада), в якій позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 20 серпня 2019 року №2212/0/15-19 «Про відмову в задоволенні клопотання заступника Генерального прокурора Кізя С.М. про тимчасове відсторонення судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення Вищої ради правосуддя є протиправним та підлягає скасуванню відповідно до статті 65 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» як таке, що ухвалене складом Вищої ради правосуддя, який не мав повноважень його ухвалювати, а саме у зв`язку із потенційним конфліктом інтересів та об`єктивними сумнівами в неупередженості членів Вищої ради правосуддя. Крім того, позивач зазначає про те, що вказане рішення не містить посилань на визначені законом підстави його ухвалення та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків, оскільки єдиною фактичною підставою для відмови в задоволенні клопотання заступника Генерального прокурора України про тимчасове відсторонення судді ОСОБА_1 стала необґрунтованість належними доказами висунутої підозри та відсутність ризиків продовження кримінальних порушень, висунутих стороною обвинувачення, у зв`язку з їх закінченням.

Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного провадження.

16 жовтня 2019 року на адресу суду від представника Вищої ради правосуддя надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

Вказане клопотання обґрунтовано тим, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийнято або яке безпосередньо стосується прав, свобод та інтересів цієї особи. Водночас ВРП не вчиняла жодних дій та не допускала бездіяльності, які б створювали для Генпрокуратури права і обов`язки, у разі порушення яких у позивача виникло би право на судовий захист, і, відповідно, право на звернення до Верховного Суду з цим позовом.

6 грудня 2019 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від Генпрокуратури надійшло заперечення на клопотання ВРП про закриття провадження у цій справі, в обґрунтування якого позивач посилається на те, що в даному випадку Генпрокуратура наділена повноваженнями на оскарження спірного рішення Ради, оскільки діє інтересах держави у зв`язку з виконанням власних функцій, у межах повноважень, визначених Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII). Крім того, позивач звернув увагу, що оскаржуване рішення прямо стосується його прав та обов`язків.

Колегія суддів ухвалою від 5 грудня 2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залучила до участі у справі третю особу - суддю Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1, оскільки рішення у цій справі може вплинути на його права, свободи, інтереси або обов`язки.

У судовому засіданні представник Генпрокуратури - Малашич Ю.Ю. підтримала надані заперечення щодо клопотання ВРП про закриття провадження у справі, доповнивши, що позивач наділений правом на звернення до Верховного Суду з цим адміністративним позовом у силу положень Закону №1697-VII та Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Представник ВРП - Склярук Ю.В. у судовому засіданні підтримала клопотання про закриття провадження справі, оскільки, на її думку, можливість звернення суб`єкта владних повноважень до суду адміністративної юрисдикції має бути пов`язана з виконанням ним владних управлінських функцій у межах повноважень та за умови, що право на таке звернення прямо передбачене законом.

Третя особа - ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи 13 грудня 2019 року без його участі.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів встановила таке.

Слідчим відділом СБУ у Чернігівській області за процесуальним керівництвом прокурорів відділу процесуального керівництва управління організації та процесуального керівництва в кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні від 5 серпня 2019 року №0000051 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 351-2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 375, ч. 2 ст. 376 Кримінального кодексу України (далі - КК України); ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 351-2, ч. 2 ст.376 КК України; ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 351-2, ч. 2 ст. 375 КК України; ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 351-2, ч. 2 ст. 375 КК України.

2 серпня 2019 року заступником Генерального прокурора України Кізем С.М. складено та вручено письмове повідомлення про підозру судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 351-2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 375, ч. 2 ст. 376 КК України.

13 серпня 2019 року позивачем скеровано до ВРП клопотання про тимчасове відсторонення судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності.

В подальшому, 18 серпня 2019 року заступником Генерального прокурора України змінено оголошене раніше ОСОБА_1 повідомлення про підозру та вручено в установленому законом порядку повідомлення про зміну підозри у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 351-2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 375, ч. 2 ст. 375, ч. 2 ст. 376 КК України.

За результатами розгляду вказаного вище клопотання 20 серпня 2019 року ВРП прийнято рішення №2212/0/15-19 «Про відмову у задоволенні клопотання заступника Генерального прокурора Кізя С.М. про тимчасове відсторонення судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності».

Вважаючи протиправним зазначене вище рішення, Генпрокуратура звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з цим позовом за захистом порушених, на її думку, інтересів держави щодо відсторонення осіб, що переслідуються законом.

Перевіривши доводи позивача і надані на противагу їм аргументи представника ВРП, Верховний Суд вважає, що клопотання відповідача про закриття провадження у цій справі підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 266 КАС України встановлює певні особливості провадження для окремих категорій адміністративних справ, серед яких і справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя.

У свою чергу, при вирішенні питання щодо можливості застосування спеціальних правил КАС України, передбачених для розгляду цієї категорії спорів, визначальним є предмет спору, тобто зміст (суть) актів, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а також суб`єктний склад учасників спору.

Слід наголосити, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших форм захисту від стверджуваних порушень прав чи інтересів.

Так, ч.1 ст. 3 КАС України визначено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Такий обмежувальний принцип щодо можливості звернення суб`єкта владних повноважень з позовом до суду адміністративною юрисдикції продубльований і в п. 5 ч. 1 ст. 19 КАС України, яким передбачено можливість звернення суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зміст зазначеної норми Основного Закону вказує на те, що діяльність органів державної влади (у даному випадку Генпрокуратури) здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом». Застосування такого принципу забезпечує введення владних функцій у законні рамки і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Отже, можливість звернення суб`єкта владних повноважень до суду адміністративної юрисдикції має бути пов`язана з виконанням ним владних управлінських функцій у межах повноважень та за умови, що право на таке звернення прямо передбачене законом.

Аналогічний підхід, у подібних правовідносинах, застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15 березня 2018 року у справі №800/414/17 та від 27 червня 2019 року у справі №9901/920/18.

Оскаржуваним рішенням від 20 серпня 2019 року №2212/0/15-19 Вища рада правосуддя відмовила у задоволенні клопотання заступника Генерального прокурора Кізя С.М. про тимчасове відсторонення судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, оскільки таке клопотання є необґрунтованим.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Консультативна рада європейських прокурорів (далі - КРЄП), створена Комітетом міністрів Ради Європи 13 липня 2005 року, у Висновку №3 (2008) «Про роль прокуратури за межами сфери кримінального права» наголосила, що держави, у яких прокурорські служби виконують функції за межами сфери кримінального права, мають забезпечувати реалізацію цих функцій згідно з такими принципами, зокрема: діючи за межами сфери кримінального права, прокурори мають користуватися тими ж правами й обов`язками, що й будь-яка інша сторона, і не повинні мати привілейоване становище у ході судових проваджень (рівність сторін); обов`язок прокурорів обґрунтовувати свої дії та розкривати ці причини особам або інститутам, задіяним або зацікавленим у справі, має бути встановлений законом.

Рекомендаціями Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 року №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, зауважено на необхідності обмеження функцій прокурорів сферою кримінального правозастосування.

Також, згідно з п. 2 Рекомендації CM/Rec (2012)11 щодо ролі державних прокурорів за межами системи кримінального судочинства, прийнятої Комітетом міністрів Ради Європи 19 вересня 2012 року, обов`язками та повноваженнями прокурора за межами системи кримінального провадження є представництво загальних та громадських інтересів, захист прав людини та основоположних свобод, а також підтримка верховенства права. При цьому обов`язки та повноваження прокурорів за межами кримінального судочинства мають завжди встановлюватися та чітко визначатися у законодавстві (п. 3 цієї Рекомендації).

З урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя.

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон №1697-VII.

Згідно з ст. 1 зазначеного вище Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

За змістом ч. 3 ст. 23 Закону №1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

В наведеній нормі передбачені випадки, коли прокурор виконує представницькі функції іншого державного органу у випадку, коли такий орган їх не здійснює чи здійснює неналежним чином (субсидіарну роль) або, коли такий спеціальний орган не створено.

В цьому випадку, в позивача підстав до виконання означених функцій не виникає, а тому норми ч. 3 ст. 23 №1697-VII не підлягають застосуванню.

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

Разом з цим, Суд звертає увагу, що Генпрокуратура у своєму позові та у запереченнях на клопотання про закриття провадження у цій справі зазначає, що нею оскаржується рішення ВРП, яке прямо стосується прав і повноважень позивача. Тобто підставою для звернення для суду є нібито порушені права та інтереси Генпрокуратури, а не здійснення представництва в суді законних інтересів держави.

У судовому засіданні представник позивача додатково звернула увагу суду на те, що оскаржуване рішення ВРП порушує інтерес держави у тимчасовому відстороненні судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням останнього до кримінальної відповідальності.

Щодо таких посилань Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вважає за необхідне зазначити таке.

За змістом ч. 1 ст. 155-1 Кримінального процесуального кодексу України рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності ухвалюється Вищою радою правосуддя на підставі вмотивованого клопотання Генерального прокурора або його заступника в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 131 Конституції України в Україні діє Вища рада правосуддя, яка, серед іншого, ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя.

Порядок та підстави відсторонення судді від здійснення правосуддя визначено главою 8 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року №1798-VIII (далі - Закон №1798-VIII), згідно з п. 1 ч. 1 ст. 62 якої суддю може бути тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя за рішенням Вищої ради правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст. 63 Закону №1798-VIII тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності здійснюється Вищою радою правосуддя на строк не більше двох місяців на підставі вмотивованого клопотання Генерального прокурора або його заступника, а стосовно судді Вищого антикорупційного суду на підставі вмотивованого клопотання Генерального прокурора (виконувача обов`язків Генерального прокурора). На стадії судового провадження строк відсторонення встановлюється до набрання законної сили вироком суду або закриття кримінального провадження.

Зміст наведених вище законодавчих положень вказує на те, що виключно до повноважень Ради відноситься розгляд клопотання Генерального прокурора або його заступника про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності або відмова в такому відстороненні, що має місце в даній справі.

Колегія суддів звертає увагу, що положеннями Закону №1798-VIII, а саме ст. 65 визначено підстави, за яких може бути оскаржене рішення ВРП про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя. При цьому зазначена норма Закону не передбачає можливості оскаржувати рішення Ради про відмову в такому відстороненні.

Водночас у цій справі позивач фактично оскаржує рішення ВРП, яке не стосується його інтересів та не порушує прав Генпрокуратури, а має безпосередній вплив лише на суддю, стосовно якого воно ухвалене, тобто є актом індивідуальної дії.

За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Наведене вище правове регулювання дає підстави для висновку, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або яке безпосередньо стосується прав, свобод та інтересів цієї особи.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Основного Закону України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Верховний Суд наголошує на тому, що ані Законом №1798-VIII, ані Законом №1697-VII не передбачено повноважень (права) Генерального прокурора або його заступника на оскарження рішення Ради про відмову в задоволенні клопотання про відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням останнього до кримінальної відповідальності.

Також Верховний Суд вважає недоречними посилання Генпрокуратури на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як на підставу для здійснення судового розгляду по суті, оскільки висновки цього суду направлені на встановлення порушень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і захист прав людини (у виключних випадках - юридичної особи), а не органів державної влади.

Правові висновки ЄСПЛ в порядку аналогії не можуть бути застосовані для захисту прав та інтересів суб`єктів владних повноважень. Так, ч.2 ст.3 Конституції України чітко закріплено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а не навпаки. Тобто, визначені законодавством права, свободи особи та їх гарантії не можуть бути притаманними органам державної влади, так як головним обов`язком останніх є утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Ураховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що оскільки Генпрокуратура не наділена повноваженнями щодо звернення до суду з позовом про скасування рішення ВРП, то й оскаржуване рішення ВРП від 20 серпня 2019 року №2212/0/15-19 «Про відмову у задоволенні клопотання заступника Генерального прокурора Кізя С.М. про тимчасове відсторонення судді Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 від здійснення правосуддя у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності» не може бути предметом розгляду адміністративного суду в принципі, а тим паче за зверненням суб`єкта, не наділеного таким правом відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Оскільки позивач звернувся до суду з вимогами, що не підлягають розгляду в судах у силу закону, у зв`язку з чим спір, за вирішенням якого звернулася Генпрокуратура, не підлягає судовому розгляду, а тому суд не зазначає, до юрисдикції якого суду віднесено його вирішення.

При цьому, поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства», слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, оскільки суди не уповноважені розглядати справи, у яких відсутні ознаки юридичного спору.

Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі №800/559/17, від 3 квітня 2018 року №9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі №9901/497/18.

Виходячи з наведеного, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду приходить до висновку про обґрунтованість заявленого ВРП клопотання та наявність підстав для закриття провадження у адміністративній справі.

Керуючись ст.ст. 19, 238, 239, 243, 248, 250, 266 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання Вищої ради правосуддя про закриття провадження у справі №9901/512/19 задовольнити.

Провадження у справі №9901/512/19 за позовною заявою Генеральної прокуратури України до Вищої ради правосуддя, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування рішення закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано не було.

Головуюча Н.Є. Блажівська

Судді О.В. Білоус

І.Л. Желтобрюх

І.Я. Олендер

Є.А. Усенко

Повний текст ухвали складено 13 грудня 2019 року.