Справа № 160/10424/19
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.10.2019 року провадження у справі було відкрито та справа призначена до розгляду у порядку підготовчого провадження за правилами загального позовного провадження.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
Наказом Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» від
26.04.2019 року за номером 60/ОС-19 «Про особовий склад», ОСОБА_1 було звільнено зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України (за власним бажанням) з 30.04.2019 р.
При звільненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державною установою «Камянська виправна колонія (№34)» не було проведено з останньою повного розрахунку. Не будо здійснено виплату грошової компенсації за не отримане речове майно особистого користування, відповідно до п. 5 ст. 23 ЗУ «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», та п.7 ст. ЗУ «Про Національну поліцію», до теперішнього часу вказану компенсацію не отримала.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 17.09.2019 р. керівництву Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» було подано звернення з метою встановлення причини не проведення з останньою повного розрахунку в частині виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна та роз`яснення причин неможливості її виплати.
Позивач зазначає, що відповідно до отриманої з Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» відповіді за вих. № 34/6-10-19/Д-9 від 07.10.2019 р., останню було поінформовано, що їй дійсно належить до виплати компенсація за неотримані предмети речового майна, розмір якої визначається довідкою Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України. Однак, виплата вказаної компенсації на теперішній час неможлива за відсутності відповідних кошторисних призначень, посилаючись на норму п. 22 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578, яким визначено, що грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, встановлених на відповідні цілі.
При цьому, позивач зазначає, що 17.09.2019 р. останньою було направлено запит до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції, якому підпорядковується Державна установа «Кам`янська виправна колонія (№34)», з метою встановлення причини не проведення з останньою повного розрахунку в частині виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, роз`яснення причин неможливості її виплати, а також надання довідки про розмір грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.
На виконання вимог п. п. 23, 27, 60 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби довідку №52 позивачем 10.10.2019 р. направлено рекомендованим поштовим відправленням до Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» для обґрунтування та підтвердження підстав і розміру належної ОСОБА_1 до виплати суми грошової компенсації за нестримане речове майно.
В судове засідання, призначене на 25.11.2019 р., з`явилась позивач.
Відповідач до зали судового засідання свого представника не направив, відомості про вручення судової повістки в матеріалах справи наявні, причини неявки невідомі.
Суд зазначає, що 08.11.2019 р. через канцелярію Дніпропетровського окружного адміністративного суду, повноважним представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в тексті якого зазначено наступне.
Державна установа «Кам`янська виправна колонія (№34)» вимоги позивача частково не визнає.
Щодо визнання протиправними дій Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» відповідач пояснює наступне. Згідно п.22 Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 р. № 578 « Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, встановлених на відповідні цілі, разом з тим даною постановою не врегульовано питання, щодо строків виплати даної компенсації. Згідно Бюджетного кодексу України ,щорічно у травні місяці формується проект бюджетного кошторису на наступний рік та подається до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України для проведення виплат в наступному році.
Представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 заздалегідь не попередила про свій намір звільнитися з Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)», та подала заяву за два тижні до дати звільнення, відповідно до витягу з наказу №60/ОС-19 від 26.04.2019 р., до проекту бюджетного кошторису не було вказано суму компенсації, згідно довідки №52 «про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна». Також, на адресу ОСОБА_1 , було надіслано лист від 30.10.2019 р. № 34/6-5798, в якому їй було повідомлено про необхідність терміново з`явитись до Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34) для написання та подання заяви з метою виплати останній грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування. Однак, в телефонному режимі Дерець ЮЛ . повідомила про свою відмову з`явитись до Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34) для подачі вищевказаної заяви.
Відповідач зазначає, що у даному випадку пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Трудові відносини та державна (військова) служба мають різну правову природу і врегульовані різним законодавством. Отже, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.
В судовому засіданні, призначеному на 25.11.2019 р. позивач позовні вимоги позовної заяви підтримала та просила позов задовольнити повністю за викладених у ньому підстав.
У судовому засіданні, призначеному на 25.11.2019 р., судом було поставлено на розгляд питання щодо можливості переходу до розгляду справи по суті за доказами, які наявні у матеріалах справи.
Позивач не заперечувала щодо переходу до розгляду справи по суті за доказами, які наявні у матеріалах справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання повноважного представника відповідача, думка останнього, щодо можливості переходу до розгляду справи по суті за доказами, які наявні у матеріалах справи суду невідома.
Таким чином, враховуючи зазначене вище, суд закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду зазначеної справи по суті, застосувавши принцип процесуальної економії та у відповідності до ст.ст.192 - 211, 217, 224 - 228 КАС України безпосередньо 25.11.2019 р.
Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом останньої, копія якого міститься в матеріалах справи.
Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 визначено трудовий шлях останньої.
В матеріалах справи міститься послужний список ОСОБА_1 , з тексту якого судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , отримала жетон з власним номером - Д - 009396.
При цьому, суд зазначає, що в послужному списку ОСОБА_1 . зазначені дати та посади, на яких перебувала остання.
Відповідно до наказу Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» від 01.03.2017 р. №32/ОС-17 «Про особовий склад» призначено прибулого для подальшого проходження служби із державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№34)» старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 (Д-009396) 01 березня 2017 р. па посаду начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи, з посадовим окладом 725-00 гривень на місяць, відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», ч. 7-9 ст. 65 ЗУ «Про національну поліцію», закріпивши за нею наставника капітана внутрішньої служби ОСОБА_4 (Д-005836), начальника дільниці - 4 начальника відділення соціально-психологічної служби дільниці соціальної реабілітації установи, терміном 1 рік. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 28.02.2017 р.
Відповідно до витягу з наказу Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)»від 26.04.2019 р. у справі №60/ОС-19 звільнено по п. 7 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» (за власним бажанням): старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 (Д-009396) 30 квітня 2019 року з посади начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи за її ініціативою. Виплатити грошове забезпечення за фактично відпрацьований час, премію за квітень місяць 2019 р. в розмірі 10 відсотків та компенсацію за 12 діб невикористаної відпустки.
Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 11 (одинадцять) років 07 (сім) місяців 19 (дев`ятнадцять) днів, у пільговому обчисленні - 15 (п`ятнадцять) років 06 (шість) місяців 05 (п`ять) днів. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 25.04.2019 р.
В матеріалах справи містяться відомості, що 17.09.2019 р. ОСОБА_1 було направлено на адресу начальника Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34№)» полковнику внутрішньої служби Бобровій І.Ю . лист про надання відомостей в письмовій формі та у визначені строки, відповідно до ст.ст. 18, 20 ЗУ «Про звернення громадян» відомості про наявність або відсутність, та розмір заборгованості у ДУ «Кам`янська виправна колонія (№34)» перед ОСОБА_1 щодо виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.
Сприяти в межах своєї компетенції реалізації прав ОСОБА_1 в частині виплати останній грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна
В разі неможливості вирішення питання про виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, остання просила в письмовій формі поінформувати у визначені строки про причини відмови чи неможливості здійснення виплати, та долучити до відповіді завірені відбитком печатки установи та підписом уповноваженої особи установи наступні, зареєстровані в установленому порядку документи, а саме: витяг з наказу про звільнення ОСОБА_1 з ДУ «Кам`янська виправна колонія (№34)» № 60/ОС-19 від 26.04.2019; довідку про розмір грошової компенсації за належні ОСОБА_1 до видачі предмети речового майна відповідно до арматурної картки; довідку про розмір отриманих ОСОБА_1 в Державні установі «Кам`янська виправна колонія (№34)» доходів за останні 12 місяців перед звільненням.
10.10.2019 р. ОСОБА_1 було направлено на адресу начальника Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» Бобровій І.Ю. лист від 10.10.2019 р. в тексті якого зазначено наступне.
ОСОБА_1 направлє на адресу начальника Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» Бобровій І.Ю. довідку від 25.09.2019 р. №52 Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції для обґрунтування підстав і розміру належної ОСОБА_1 до виплати суми грошової компенсації за неотримане речове майно.
Відповідно до листа Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 30.09.2019 р., направленого на адресу ОСОБА_1 судом встановлено, що відповідно до п.27 постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 р. № 578 «Під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.»
На підставі викладеного вище, в листі від 30.09.2019 р. зазначено, що у зв`язку з цим ОСОБА_1 необхідно звернутися до державної установи «Кам`янська виправна колонія(№34)», з заявою на ім`я начальника установи та довідкою про виплату грошової компенсації тому що, згідно Положення про державну установу «Кам`янська виправна колонія(№34)», установа веде самостійну господарчу діяльність, має самостійний баланс, реєстраційні рахунки відкриті в органах Державної казначейської служби та печатку.
При цьому, ОСОБА_1 надано оригінал довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, відповідно до додатку 7 до порядку постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.213 № 578.
07.10.20.19 р. Державною установою «Кам`янська виправна колонія(№34)» було направлено на адресу ОСОБА_1 лист, з тексту якого судом встановлено наступне.
В період часу з 11.09.2007 р. по 30.04.2019 р. ОСОБА_1 працювала в державній установі «Кам`янська виправна колонія (№34)» на посадах: молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки та начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи. На посадах в державному підприємстві «Підприємстві Дніпро дзержинської виправної колонії (№34)» майстром цеху цехових підрозділів та старшим контрольним майстром групи з технічного контролю.
У відповідності до Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року № 578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби», під час звільнення зі служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватись речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачується грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Розмір виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна розраховується Південно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України, на підставі чого за зверненням ОСОБА_1 видана відповідна довідка.
На підставі п. 22 вказаного Порядку «грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі».
Оскільки, державна установа «Кам`янська виправна колонія (№34)» не є розпорядником коштів (розпорядником коштів є Міністерство юстиції України) та фінансується з державного бюджету, то, відповідно, адміністрація установи не може передбачити наперед компенсаційні витрати. Кошторисом установи на 2019 р. видатки для проведення виплат грошової компенсації за неотримане речове майно не передбачено.
На підставі викладеного вище зазначено, що ОСОБА_1 компенсація буде здійснена у порядку черговості, за умови наявності відповідного фінансування.
При цьому, направлено на адресу ОСОБА_1 витяг з наказу про звільнення №60/ОС-19 від 26.04.2019 р. та довідку про розмір отриманих ОСОБА_1 доходів в ДУ «Кам`янська виправна колонія (№34)»
за останні 12 місяців перед звільненням.
Додатково повідомляемо, що для отримання довідки про розмір грошової компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 необхідно звернутись до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробаціїу відділ речового забезпечення за адресою: м. Дніпро, вул.Короленка, 4.
Правовідносини сторін, що виникають у сфері правових засад організації та діяльності Національної поліції України, визначення статуса поліцейських, а також порядку проходження служби в Національній поліції України, державних гарантіях права на відпустки, визначення умов, тривалості порядку надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи, визначення механізму речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами, правових засад і гарантій здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці, правових основ організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження регулюються нормами Конституції України, ЗУ «Про відпустки», ЗУ «Про Національну поліцію», ЗУ «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», КЗпП України, Порядком забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 р. № 578 тощо.
Відповідно до ч. 5 ст.17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до ч.2 ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до ст.17 ЗУ «Про Національну поліцію», поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Поліцейський має службове посвідчення та спеціальний жетон. Зразки та порядок видання службових посвідчень та спеціальних жетонів затверджує Міністр внутрішніх справ України.
Відповідно до ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію України», Поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, а також рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.
Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.
День звільнення вважається останнім днем служби.
Відповідно до ст.83 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.
У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник.
За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.
Особам віком до вісімнадцяти років заміна всіх видів відпусток грошовою компенсацією не допускається.
У разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, виплачується спадкоємцям.
Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.23 ЗУ «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст.1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Відповідно до ст.2 ЗУ «Про оплату праці», основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до ст.34 ЗУ «Про оплату праці», визначається компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати
Відповідно до п.8 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 р. № 578, Речове майно особистого користування видається особам із числа персоналу безоплатно за нормами забезпечення № 1-5, а інвентарне майно - за нормами № 6-13.
Право на забезпечення речовим майном за встановленими нормами забезпечення мають:
особи рядового і начальницького складу - з дня присвоєння їм відповідних спеціальних звань та/або призначення на посади;
курсанти - з дня зарахування їх до списків навчальних закладів;
спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами, - з дня призначення на відповідні посади.
Видача речового майна в особисте користування проводиться згідно з антропометричними даними (зріст, об`єм грудей, шиї, голови, розмір взуття).
Відповідно до п.9 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 р. № 578, забезпечення речовим майном осіб із числа персоналу здійснюється в органах і установах, де вони проходять службу або працюють. Поставлення на речове забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - особи рядового і начальницького складу) в органі чи установі здійснюється на підставі наказу керівника органу чи установи про призначення на посаду та атестата на предмети речового майна (далі - речовий атестат) за формою згідно з додатком 1, а у разі присвоєння особі первинного спеціального звання або призначення на посаду спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами, - на підставі відповідного наказу керівника органу чи установи.
Відповідно до п.22 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 р. № 578, особам рядового і начальницького складу (крім курсантів) після перших трьох років служби за їх бажанням та рішенням керівника органу чи установи дозволяється за умови наявності в їх користуванні придатних до використання предметів раніше виданого речового майна особистого користування замість одних предметів, передбачених нормами забезпечення, отримувати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або отримувати за них грошову компенсацію.
Грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі.
Відповідно до п.23 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 р. № 578, грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається ДПтС відповідно до їх закупівельної вартості.
Відповідно до п.27 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 р. № 578, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Відповідно до п.29 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 р. № 578, особам, які звільняються із служби через службову невідповідність, за порушення дисципліни, у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення злочину або адміністративного корупційного правопорушення, речове майно особистого користування не видається, а вартість виданих предметів, строк носіння яких не закінчився, утримується із зазначених осіб з урахуванням зносу.
Своєчасно не отримане речове майно особистого користування не видається і за нього не виплачується грошова компенсація особам, які звільняються із служби протягом трьох років після присвоєння їм першого спеціального звання.
Відповідно до п.60 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 р. № 578, для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
Відповідно до 23 ЗУ «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», Держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.
Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
Пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби здійснюється відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". При звільненні зі служби особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".
Особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюється пільговий залік вислуги років для призначення пенсії - один місяць служби за сорок днів; особам, які проходять службу у воєнізованих формуваннях і установах виконання покарань, призначених для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, - один місяць служби за півтора місяця, а в установах виконання покарань, призначених для тримання і лікування інфекційних та психічно хворих засуджених, - один місяць служби за два місяці за переліком посад і в порядку, що затверджуються Міністерством юстиції України.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Пенсійне забезпечення та соціальний захист працівників кримінально-виконавчої служби здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, державну службу, соціальний захист.
Персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України гарантується безоплатне медичне забезпечення, яке здійснюється в закладах охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України.
Керівний склад органів та установ Державної кримінально-виконавчої служби України сприяє проведенню священнослужителями (капеланами) заходів душпастирської опіки з персоналом.
Відповідно до ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477 - IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При цьому, суд зауважує, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Так, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3744-ІV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з позицією Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.
Також, Європейський суд з прав людини у справах "Кечко проти України", "Ромашов проти України", "Шевченко проти України" зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно - правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Відповідно до змісту відзиву на позов від 08.11.2019 р., єдиним аргументом відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за не отримане речове майно є відсутність належного фінансування.
Проте, суд критично оцінює такий довід відповідача, оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства щодо проведення розрахунку при звільненні.
З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про наявність факту протиправної бездіяльності Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" щодо невиплати позивачу грошової компенсації за не отримане ним речове майно, та, як наслідок, задоволення позовним вимог у цій частині.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
При цьому, суд зазначає, що дія - це активна поведінка людини, її активний вчинок, а бездіяльність - це пасивна поведінка людини, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку вона зобов`язана була і могла вчинити.
У даному випадку пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Трудові відносини та державна (військова) служба мають різну правову природу і врегульовані різним законодавством. Отже передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.
Керуючись законом № 2713-IV та Порядком № 578, положення яких не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи щодо виплати середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також останні не містять відсильної норми про право військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.
За змістом статей 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення, а в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначений строк підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Середній заробіток - це визначений нормами за встановленими правилами розмір заробітної плати працівника, обчислений за певний період часу. Середній заробіток відображає регулярні виплати, зумовлені системами заробітної плати, і є типовим для даного працівника.
Грошова компенсація за неотримане речове майно має разовий характер, і зв`язку із неотриманням позивачем речового майна, отже не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення. Зазначене додатково свідчить про те, що виплата даної компенсації не може підпадати під дію та бути підставою для застосування ст. ст. 116, 117 КЗпП України.
Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Водночас, для вирішення вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.04.2019 р. по 24.10.2019 року, тобто з моменту звільнення по дату звернення до суду, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні (компенсації за не отримане речове майно) та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Враховуючи, що в межах розгляду даної справи судом встановлено лише факт невиплати відповідачем належних позивачу спірної грошової компенсації за неотримане речове майно без проведення з ним остаточного розрахунку, тому суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з Державної установи "Херсонська виправна колонія (№61)" на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до частини 1 ст.117 КЗпП України не підлягає задоволенню, як така, що заявлена передчасно.
При цьому, суд зазначає, що нарахування середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно) належить до дискреційних повноважень відповідача.
Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.
Дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.
Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.
Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до абзацу 3 пункту 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 №7, суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень відповідно до закону приймає рішення на власний розсуд.
Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим частиною 2 статті 2 КАС України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Суд також зазначає, що у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.
Так, відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Суд зазначає, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.
Водночас, положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції, в даному випадку, цього органу державної влади.
Відтак, зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст. 242 - 244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.О. Жукова