Справа № 420/4003/19
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/4003/19

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Домусчі С.Д..,

Кравця О.О.,

за участю: секретар судового засідання Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року, прийняте у складі суду судді Іванова Е.А. за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі Відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача - Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (далі Третя особа), в якому просив суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду первинно встановленої 2 групи з 13 січня 2015 року, внаслідок поранення, струсу головного мозку та захворювань, які пов`язані із виконанням військового обов`язку у країнах, де велись бойові дії, оформлене протоколом засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 05 квітня 2019 року № 41;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити, нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, як інваліду 2 групи з 13 січня 2015 року внаслідок поранення, травма, так, пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року за № 975.

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Відповідача про відмову в призначені йому одноразової грошової допомоги не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки з встановленням йому у 2015 році ІІ групи інвалідності внаслідок поранення, струсу головного мозку та захворювань, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, він набув право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року по справі № 420/4003/19 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як інваліду первинно встановленої ІІ групи з 13 січня 2015 року, внаслідок поранення, струсу головного мозку та захворювань, які пов`язані із виконанням військового обов`язку у країнах, де велись бойові дії, оформлене протоколом засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 05 квітня 2019 року № 41. Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо виплати йому одноразової грошової допомоги Міністерством оборони України як інваліду ІІ групи з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В іншій частині рішення відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить скасувати його повністю, а у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, сторона посилається на відсутність права на отримання Позивачем грошової допомоги взагалі, з урахуванням того, що він проходив строкову службу та мав право на отримання грошової допомоги при встановленні інвалідності в період проходження строкової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби. Вказана позиція збігається із правовими висновками Верховного Суду, викладених в постанові від 26 червня 2018 року по справі № 750/5074/17.

Крім того, апелянт посилається на відсутність та необхідність надання документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, що стало законною підставою для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги. Апелянт вважає, що витяг з протоколу засідання військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця в обставинах цієї справи не є належним документом, що вказує на причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання Позивача. Враховуючи відносини між особою, яка звертається за призначенням одноразової грошової допомоги та Міністерством оборони України, обов`язок довести зазначені обставини шляхом подання до комісії Міністерства оборони України достовірних документів про причини і обставини одержання військовослужбовцем поранення (контузії, травми, каліцтва) покладено на заявника. Правова позиція, яка наведена в цьому абзаці збігається із правовими висновками Верховного Суду, викладених в постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 822/220/18.

Скаржник також зауважує, що Позивачем пропущено строк, в межах якого останній мав право на отримання ним одноразової грошової допомоги згідно п. 8 ст. 16-3 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

До того ж, Міністерство оборони України вважає, що періодичне підтвердження раніше встановленої групи інвалідності не є обставиною, яка спричиняє виникнення у військовослужбовця нових прав у сфері соціального захисту, якщо про це прямо не вказано в законодавстві, що регулює ці правовідносини.

Також апелянт зазначає, що у Позивача взагалі відсутні підстави для виплати йому одноразової грошової допомоги згідно ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням проходження Позивачем військової служби в Збройних силах Російської Федерації.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в період з 07 січня 1985 року по 28 грудня 1986 року проходив військову службу на території Республіки Афганістан та приймав участь у бойових діях, що підтверджується витягом із послужного списку та довідкою Любашівського районного військового комісаріату № 20 від 06 лютого 2017 року.

Згідно витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України № 168 від 08 червня 2010 року, отримані ОСОБА_1 поранення, контузія та захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах де велись бойові дії.

30 січня 2012 року Одеською обласною медико-соціальною експертною комісією №1 позивачу первинно встановлено ІІ групу інвалідності, яка настала внаслідок поранення, травма, пов`язана із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, що підтверджується довідкою МСЕК серія 10 ААА № 928716.

13 січня 2015 року Одеською обласною медико-соціальною експертною комісією № 1 Позивачу з підстав погіршення його стану повторно встановлено ІІ групу інвалідності, яка настала внаслідок поранення, травма, пов`язана із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, що підтверджується довідкою МСЕК серія 10 ААВ № 749948.

В січні 2015 року ОСОБА_1 з метою реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, звернувся до Одеського обласного військового комісаріату із відповідною заявою та копіями необхідних документів, проте 16 березня 2015 року Департамент фінансів Міністерства оборони України листом № 248/3/6/498 повернув документі без розгляду.

07 лютого 2019 року ОСОБА_1 повторно надіслав до Обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки заяву для виплати йому грошової одноразової дороги Міністерством оборони України згідно ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як інваліду ІІ групи з 13 січня 2015 року, з необхідними документами, які в подальшому були направленні останнім до Міністерства оборони України.

05 квітня 2019 року відповідно до п. 98 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 41, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги старшому прапорщику ОСОБА_1 (Одеський ОТЦКСП), якого 21 березня 2000 року звільнено зі Збройних сил Російської Федерації, а 30 січня 2012 року визнано в Україні інвалідом II групи внаслідок контузії, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії (довідка МСЕК серія 10 ААА № 928716 від 30 січня 2012 року), оскільки законодавство України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн.

Не погоджуючись з прийнятим рішення Міністерства оборони України № 41 від 05 квітня 2019 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги, останній звернувся до суду із відповідним позовом, в якому вважає оскаржуване рішення незаконним, протиправним та таким що підлягає скасуванню.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, дійшов висновку, що міждержавними Угодами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї Держави Співдружності, на якій він проживає, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Законом «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Положенням п. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказано, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, за встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Таким чином, підставою для отримання одноразової грошової допомоги є встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (ч. 9 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Пунктом 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975) встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» визначено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Статтями 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набула чинності для України 14 лютого 1992 року, передбачено, що за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.

Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.

Держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розробити і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей (ст. 4 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей).

Законом України від 07 червня 2001 року № 2495-ІІІ ратифіковано Протокол до Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року.

Статтею 1 цього Протоколу визначено, що на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в збройні сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.

Таким чином, наведеними вище міждержавними Угодами гарантується кожному військовослужбовцю, який проходив військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР, право на отримання пільг, гарантій та компенсацій на території тієї Держави Співдружності, на якій він проживає.

Право на отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, якому встановлено інвалідність внаслідок виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, закріплене у статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та в Порядку № 975.

Відтак, громадяни України мають право, гарантоване Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю внаслідок захворювань, які пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.02.2018р. по справі № 816/978/16, від 21.06.2018р. по справі № 816/958/16, від 26.06.2018р. по справі 816/353/16 та неодноразово висловлювалась Верховним Судом України.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки Позивач отримав інвалідність внаслідок захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби у складі Збройних Сил СРСР при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, є громадянином України, тому саме на Міністерство оборони України покладено обов`язок розгляду питання про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 975.

Відтак, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи Відповідача про відсутність підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що Позивач був звільнений зі Збройних Сил Російської Федерації.

Крім того, ст. 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказано, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Вказане положення кореспондується із положеннями п. 19 Порядку № 975.

Проте, Відповідачем в порушення вищенаведених норм відмовлено у призначенні Позивачу одноразової грошової допомоги.

Інших підстав для відмови Позивачеві у призначенні одноразової грошової допомоги Міністерством оборони України в рішенні, оформленому пунктом 98 протоколу № 41 від 05 квітня 2019 року не наведено.

Враховуючи зазначене та те, що єдиною підставою для відмови в призначенні одноразової грошової допомоги Позивачу було те, що законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн, всі інші доводи апеляційної скарги з приводу права Позивача на отримання одноразової грошової допомоги, а саме: щодо законодавства, яке підлягало до застосування в даному випадку; відсутність документів на підтвердження причинного зв`язка захворювання Позивача; пропуск Позивачем строку, в межах якого останній мав право на отримання одноразової грошової допомоги та інше, не впливає на розгляд справи по суті.

Щодо посилання Відповідача на правові висновки Верховного Суд, викладених у постанові від 26 червня 2018 року по справі № 750/5074/17, а також у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 822/220/18, то необхідно зазначити, що при дослідженні змісту вказаних постанов, колегією суддів встановлено, що предметом спору у вказаних вище справах, на відміну від спору, що розглядається у даній справі, була відмова Міністерства оборони України в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що в поданих особою документах відсутні дані, які свідчать про причини та обставини поранення. Позивачами у справах №750/5074/17 та № 822/220/18 є військовослужбовець, якому встановлено ІІІ групу інвалідності, яка з моменту первинного огляду та встановлення до моменту звернення з заявою про призначення одноразової грошової допомоги не змінювалась, а лише підтверджувалася при черговому проходженні медичного огляду.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року по справі № 750/5074/17 викладена правова позиція щодо врегулювання спірних правовідносин, що унормовані Законом України «Про соціальний захист та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, що діяла у період з 01.01.2007р. по 01.01.2014р.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для врахування правових висновків Верховного Суду, висловлених у постанові від 26 червня 2018 по справі №750/5074/17 та у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 822/220/18 при вирішенні даної справи, враховуючи, що судом касаційної інстанції прийнято судові рішення за інших обставин справи.

Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (див. рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

За змістом ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ст. 242 КАС України).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про визнання протиправною відмови Міністерства оборони України в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», скасування рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум - про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформлене пунктом 98 протоколу № 41 від 05 квітня 2019 року, а також зобов`язання Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо виплати йому одноразової грошової допомоги Міністерством оборони України як інваліду ІІ групи з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни в частині задоволення позову - відсутні.

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача - Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О. О. Кравець