Справа № 120/3120/19-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 р. Справа № 120/3120/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання Михайловського М.В.,

представника позивача Парпальос В.В.,

представника третьої особи Огородника В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 ,

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

27.09.2019 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області (далі - Агрономічна сільська рада), в якій позивачка просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення 42 сесії 7 скликання Агрономічної сільської ради від 13.08.2019 про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,04 га для ведення садівництва на території Агрономічної сільської ради;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про надання позивачці дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,04 га для ведення садівництва на території Агрономічної сільської ради, відповідно до заяви позивачки.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачка звернулась до відповідача з клопотанням про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,04 га в межах населеного пункту с. Агрономічне Вінницького району Вінницької області. Рішенням від 13.08.2018 відповідач у наданні такого дозволу відмовив, зіславшись на те, що земельна ділянка є спірною. Позивачка вважає відмову протиправною, невмотивованою і такою, що суперечить вимогам закону, а тому за захистом своїх прав та інтересів звертається до суду.

Ухвалою суду від 02.10.2019 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

22.10.2019 до суду надійшла заява ОСОБА_2 про вступ у справу третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

23.10.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вказує на те, що земельну ділянку, на відведення якої позивачка просить надати дозвіл, об`єднано із земельною ділянкою з кадастровим номером :001:0562, яка належить на праві власності позивачці. При цьому позивачка обнесла цю земельну ділянку парканом з металопрофілю та цегляних стовпчиків на фундаментній основі. Факт самовільного зайняття земельної ділянки зафіксовано комісією Агрономічної сільської ради та надіслано для подальшого реагування до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Крім того, жителі вулиці неодноразово звертались до Агрономічної сільської ради щодо влаштування проїзду/проходу через земельну ділянку, на яку претендує позивачка. Відтак відповідач вважає прийняте рішення правомірним.

Ухвалою суду від 24.10.2019 вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

31.10.2019 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивачка заперечує доводи відповідача. При цьому наголошує, що законом передбачено вичерпні підстави, з яких може бути відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Ухвалою суду від 06.11.2019 допущено ОСОБА_2 до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою суду від 21.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала та зазначила, що оспорюване рішення прийняте з непередбачених закон підстав. Звертає увагу суду на те, що чинним генеральним планом села Агрономічне не запроектовано дорогу для проходу або проїзду через спірну земельну ділянку, а її ширина не дозволяє цього зробити, враховуючи вимоги державних будівельних норм. Вважає надуманими твердження третьої особи про наявність проблем щодо користування вулицею, оскільки вулиця має достатньо заїздів та виїздів. Також представник позивача зауважує, що ідея облаштування проходу виникла лише після того коли її довірителька звернулась до відповідача з приводу приватизації землі. Тому, на думку представника позивача, усі заяви та скарги з цього приводу подавалися умисно та з тією метою, щоб створити позивачці перешкоди у приватизації земельної ділянки. Крім того, при вирішенні справи представник позивача просить суд не брати до уваги доводи відповідача про самовільне захоплення позивачкою землі, оскільки це не відповідає дійсності, не підтверджується належними та допустимими доказами, а за такі дії у визначеному законом порядку позивачку ніхто не притягував до відповідальності.

Представник третьої особи в судовому засіданні позов заперечив та пояснив, що жителям вулиці потрібний вихід на основну дорогу, який можливо забезпечити за рахунок спірної земельної ділянки. Як відомо представнику третьої особи, з цією метою відповідач має намір внести зміни до генерального плану. Відтак рішення відповідача про відмову у наданні позивачці дозволу на приватизацію земельної ділянки є правомірним.

Представник відповідача на виклик суду не з`явився, хоча був повідомлений про судове засідання, що підтверджується документально.

Згідно з ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України у разі неявки без поважних причин або без повідомлення причин неявки в судове засідання учасника справи, який був належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Враховуючи наведене суд розглядає справу за відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив таке.

24.07.2019 позивачка ОСОБА_1 звернулась до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність для ведення садівництва земельної ділянки площею 0,04 га, з земель запасу сільськогосподарського призначення на території Агрономічної сільської ради.

Рішенням 42 сесії 7 скликання Агрономічної сільської ради № 270 від 13.08.2019 позивачці відмовлено у наданні вказаного дозволу та зобов`язано звільнити самовільно зайняту земельну ділянку протягом 30-ти календарних днів.

Позивачка вважає вказане рішення незаконним і таким, що порушує її права та інтереси. Відтак звертається до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із ст. 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 19 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень (ч. 1 ст. 20 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно з ч. 2 ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

В силу положень п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України громадянам землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 35 ЗК України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо.

Отже, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення садівництва із земель державної і комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Так, згідно із ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Як видно з матеріалів справи, позивачка вирішила скористатися своїм законним правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення садівництва та з цією метою звернулась до Агрономічної сільської ради з клопотанням про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,04 га на території населеного пункту.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що за результатами розгляду клопотання позивачки Агрономічна сільська рада прийняла рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, посилаючись на висновок постійної комісії з питань регулювання земельних відносин та охорони навколишнього середовища і те, що бажана земельна ділянка є спірною.

З метою уточнення підстав для відмови, суд витребував протокол № 42 від 06.08.2019 засідання вказаної комісії та протокол 42 сесії 7 скликання від 13.08.2019 Агрономічної сільської ради. Як видно з їх змісту, за інформацією, повідомленою землевпорядником, спірна земельна ділянка використовується позивачкою та обнесена парканом без документів, які підтверджують право власності. Також мешканці вулиці, де знаходиться земельна ділянка, звертались до сільської ради з приводу облаштування проходу до іншої вулиці, який після внесення змін до генерального плану можна було б забезпечити за рахунок земельної ділянки, дозвіл на розроблення проекту землеустрою якої просить надати позивачка. Крім того, позивачку необхідно зобов`язати звільнити самовільно зайняту земельну ділянку протягом 30 календарних днів, а у випадку невиконання вимоги - звернутися до правоохоронних органів.

З наведеного суд робить висновку, що фактичною підставою для прийняття оспорюваного рішення стало те, що позивачка, по-перше, нібито самовільно зайняла та використовує спірну земельну ділянку, і, по-друге, що враховуючи звернення мешканців відповідної вулиці, спірну земельну ділянку можна використати для облаштування проходу до сусідньої вулиці.

Суд наголошує, що вичерпний перелік випадків, за наявності яких громадянину може бути відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність передбачено у ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Такими підставами є невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Разом з тим, надаючи позивачці відмову, відповідач зазначеними підставами взагалі не керувався. На це вказує зміст оспорюваного рішення, з якого видно, що відповідач навіть не посилається на положення статті 118 ЗК України.

Крім того, під час розгляду справи судом не встановлено законних підстав для відмови у наданні позивачці відповідного дозволу, а ті обставини, якими відповідач обґрунтовує своє рішення, не є встановленими законом підставами для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Так, відповідач зазначає, що спірна земельна ділянка у майбутньому може бути використана для облаштування проходу/проїзду з вул. 8-го березня до вул. Юзвинська села Агрономічне Вінницького району Вінницької області. Тобто, тим самим відповідач фактично декларує намір змінити цільове призначення спірної земельної ділянки та перевести її до земель комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, а саме до земель загального користування населених пунктів (ст. 83 ЗК України).

Проте суд зауважує, що як на час розгляду клопотання позивачки, так і станом на сьогодні вказана земельна ділянка належить до земель комунальної власності сільськогосподарського призначення (під садівництво), а відтак може бути приватизована в порядку, визначеному статтею 118 ЗК України.

Крім того, згідно з ч. 1, 2 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Отже, процедура зміни цільового призначення земельної ділянки комунальної власності передбачає отримання дозволу на розроблення відповідного проекту землеустрою, його розроблення та подальше затвердження.

Натомість відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження вчинення Агрономічною сільською радою будь-яких дій, спрямованих на зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, хоча від дати прийняття оспорюваного рішення минуло достатньо багато часу.

Також суд враховує, що Генеральним планом населеного пункту села Агрономічне на місці розташування спірної земельної ділянки проїзду не запроектовано. Відтак той спосіб використання ділянки, на який вказує відповідач, передбачає обов`язкове внесення змін до генерального плану. Водночас це теж потребує вчинення конкретних дій з метою реалізації таких намірів.

Однак, знову-таки, суду не надано жодних доказів, які б давали достатні підстави вважати, що відповідач має реальну, а не удавану мету змінити цільове призначення спірної земельної ділянки та віднести її до земель загального користування.

Крім того, суд враховує, що питання з приводу влаштування проїзду/проходу через спірну земельну ділянку було ініційовано лише після подання позивачкою клопотання про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення цієї ділянки у власність.

Враховуючи наведене суд доходить висновку, що відмова відповідача з цих мотивів є незаконною та безпідставною.

Правомірність свого рішення відповідач також обґрунтовує з посиланням самовільне захоплення позивачкою спірної земельної ділянки.

Втім, суд зауважує, що навіть якби цей факт дійсно підтверджувався належними доказами, це немає стосунку до процедури безоплатної приватизації землі громадянином та не може бути підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

До того ж відповідач вийшов за межі своїх владних повноважень, звинувативши позивачку у самовільному зайнятті земельної ділянки та видавши припис про її звільнення у 30-денний строк (пункт 2 оспорюваного рішення від 13.08.2019).

Так, у відповідності до ст. 187 ЗК України контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Водночас в силу положень ст. 188 ЗК України державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2016 року № 482 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності є завданнями Держгеокадастру.

Відповідно до пп. 25-1 п. 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використання та охороною земель усіх категорій і форм власності.

Правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель визначаються Законом України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" від 19 червня 2003 року № 963-IV (далі - Закон № 963-IV).

Відповідно до ст. 5 цього Закону державний контроль за дотриманням вимог законодавства України про охорону земель здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

До повноважень центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належать, зокрема, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю та виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням (ст. 6 Закону № 963-IV).

Згідно зі ст. 9 Закону № 963-IV державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються, зокрема, шляхом проведення перевірок та розгляду звернень юридичних і фізичних осіб.

При цьому повноваження державних інспекторів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель визначаються у статті 10 Закону № 963-IV, згідно з якою державні інспектори мають право:

- безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель;

- давати обов`язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов`язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків;

- складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності;

- у разі неможливості встановлення особи правопорушника земельного законодавства на місці вчинення правопорушення доставляти його до органів Національної поліції чи до приміщення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради для встановлення особи порушника та складення протоколу про адміністративне правопорушення;

- викликати громадян, у тому числі посадових осіб, для одержання від них усних або письмових пояснень з питань, пов`язаних з порушенням земельного законодавства України;

- передавати до органів прокуратури, органів досудового розслідування акти перевірок та інші матеріали про діяння, в яких вбачаються ознаки кримінального правопорушення;

- проводити у випадках, встановлених законом, фотографування, звукозапис, кіно- і відеозйомку як допоміжний засіб для запобігання порушенням земельного законодавства України;

- звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Отже, системний аналіз наведених норм чинного законодавства вказує на те, що державний нагляд (контроль) за охороною та використанням земель усіх категорій і форм власності, а також дотриманням вимог земельного законодавства здійснюють органи Держгеокадастру та його посадові особи (державні інспектори), зокрема у спосіб проведення перевірок, складення актів у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель за результатами таких перевірок, внесення обов`язкових до виконання вказівок (приписів), притягнення винних осіб до відповідальності за порушення вимог земельного законодавства.

Відтак, зобов`язавши позивачку звільнити самовільно зайняту земельну ділянку протягом 30 календарних днів, відповідач перевищив надані йому законом повноваження, адже видання обов`язкових до виконання приписів про усунення порушень вимог земельного законодавства належить до повноважень інших органів влади та їх посадових осіб.

Крім того, судом встановлено, що на час прийняття оспорюваного рішення в розпорядженні відповідача не було належних документів, які б підтверджували факт самовільного зайняття земельної ділянки. Більше того, не надано суду таких доказів і під час розгляду справи.

Щодо листів Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 07.08.2019 № КО-415/0-1336/6-19 та від 02.10.2019 № 0-2-.443-11070/2-19, які надав суду відповідач, то з їх змісту вбачається, що посадовими особами вказаного управління проведено обстеження земельної ділянки та попередньо кваліфіковано дії позивачки як самовільне зайняття земельної ділянки. Проте остаточного рішення про визнання позивачки винною у вчиненні цього правопорушення не прийнято.

Підсумовуючи, суд зазначає, що відповідач протиправно та з непередбачених законом підстав відмовив позивачці у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Також протиправно і з перевищенням своїх владних повноважень відповідач зобов`язав позивачку звільнити самовільно зайняту земельну ділянку.

Отже, позовні вимоги в частині скасування рішення 42 сесії 7 скликання Агрономічної сільської ради № 270 від 13.08.2019 належить задовольнити.

Оцінюючи позовні вимоги в іншій частині, а саме щодо зобов`язання відповідача надати позивачці дозвіл на розроблення проекту із землеустрою, суд зазначає таке.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення (постанова Вищого адміністративного суду України від 16.06.2015 у справі № К/800/6863/15, від 29.11.2016 № К/800/17306/16, № К/800/17393/16 від 29.09.2016, № К/800/13317/15 та від 17.12.2015 № К/800/32134/15).

Втім, повноваження суб`єктів владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Вищого адміністративного суду України від 17.12.2015 у справі № К/31204/15).

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.09.2019 в справі № 819/570/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (ч. 2 ст. 245 КАС України). В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Отже, Агрономічна сільська рада має виключні повноваження щодо вирішення питання про надання або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки безоплатно у власність для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності.

Наведеними положеннями чинного законодавства чітко визначені як підстави, порядок, строки, процедура надання відповідачем дозволу зацікавленим громадянам на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, так і порядок, строки, відповідна процедура та підстави для відмови у наданні такого дозволу.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відтак суд вважає, що оскільки відповідач відмовив позивачці у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність з дотриманням процедури в межах чинного законодавства (в межах своїх повноважень), однак відмовив з незаконних підстав, які не підтверджуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами, а суд дійшов висновку, що рішення відповідача є протиправним, у суб`єкта владних повноважень не залишається інших варіантів дій, окрім як прийняття рішення, а саме надання позивачці дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Відтак суд приходить до переконання, що позивачка обрала належний спосіб захисту своїх порушених прав, а саме зобов`язання відповідача надати їй дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність для ведення садівництва земельної ділянки площею 0,04 га на території Агрономічної сільської ради.

Водночас суд зауважує, що отримання такого дозволу не означає позитивного рішення про надання земельної ділянки у власність. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 13.12.2016 в справі № 815/5987/14 та Верховного Суду від 27.02.2018 в справі № 545/808/17 та від 19.06.2018 в справі № 806/2982/17.

При вирішенні справи суд також враховує практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Натомість у спорі між сторонами судом встановлено недотримання відповідачем принципу "належного урядування" в розумінні практики Європейського суду з прав людини. Так, відповідач довільно трактує визначені законом підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та відмовив позивачці у наданні такого дозволу з непередбачених законом підстав.

Крім того, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року, пункт 75).

Крім того, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції, ЄСПЛ вказує на те, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути:

- незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 6 вересня 2005 року у справі "Гурепка проти України", п. 59);

- спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі "Кудла проти Польщі", п. 158; рішення від 16 серпня 2013 року у справі "Гарнага проти України", п. 29).

Отже, ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним існуючим обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідатиме зазначеній міжнародній нормі.

Частиною першою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши доводи учасників справи, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачкою, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, у зв`язку з повним задоволенням позову, сплачений позивачкою судовий збір в розмірі 1536,80 грн (за дві вимоги немайнового характеру) належить стягнути на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення 42 сесії 7 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області № 270 від 13 серпня 2019 року про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність для ведення садівництва земельної ділянки площею 0,04 га на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Зобов`язати Агрономічну сільську раду Вінницького району Вінницької області прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність для ведення садівництва земельної ділянки площею 0,04 га на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, відповідно до клопотання позивачки від 24 липня 2019 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до адміністративного суду судовий збір в розмірі 1536,80 грн (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивачка: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) відповідач: Агрономічна сільська рада Вінницького району Вінницької області (, місцезнаходження: вул. Мічуріна, 12, с. Агрономічне, Вінницький район, Вінницька область, 23227);

3) ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Повне судове рішення складено 18.12.2019.

Суддя Сало Павло Ігорович Ігорович