Справа № 440/3024/19
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 р.Справа № 440/3024/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: О.В. Гіглава, м. Полтава, повний текст складено 07.10.19 року по справі № 440/3024/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області

третя особа: Державна фіскальна служба України

про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області (далі - відповідач, ГУ ДПС, контролюючий орган), третя особа: Державна фіскальна служба України (далі - ДФС України), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:

- визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДФС у Полтавській області від 22.05.2019 №Ф-2009-52 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 5211,36 грн., від 06.06.2019 №Ф-2009-52 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 6004,58 грн. та від 16.08.2019 №Ф-2009-52 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 8758,76 грн.;

- зобов`язати Головне управління ДФС у Полтавській області привести у відповідність облікові дані інформаційної системи органу доходів і зборів та інтегровану картку платника - ОСОБА_1 згідно вимог чинного законодавства, виключивши з неї суми недоїмки, які рахуються як заборгованість зі сплати єдиного внеску.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Полтавській області від 22.05.2019 №Ф-2009-52, від 06.06.2019 №Ф-2009-52, від 16.08.2019 №Ф-2009-52.

В решті позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням в частині задоволених позовних вимог, Головне управління ДПС у Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме: пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, п. 5 ч.1 ст. 4 Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-УІ та ст.ст. 72, 90 та 242 КАС України .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-УІ, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, є платниками єдиного внеску незалежно від того, чи є такі особи одночасно найманими працівниками.

Платник єдиного внеску, визначений п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464, перебуваючи на обліку у контролюючому органі, у разі неотримання доходу у відповідному звітному періоді, зобов`язаний визначити базу нарахування єдиного внеску та сплатити суму внеску у розмірі не менше мінімального страхового внеску на місяць, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем.

Відповідно, позивач повинен був нарахувати, обчислити та сплатити єдиний внесок у розмірі не меншому за мінімальний страховий внесок. Сплата єдиного внеску за позивача як за юрисконсульта КНП «Гадяцька центральна районна лікарня» Гадяцької районної ради здійснюється роботодавцем позивача не як за адвоката, а як за працівника, який здійснює іншу, відмінну від адвокатської діяльності, діяльність, не заборонену законом.

Крім того, відповідач звертає увагу, що Законом України № 2464 для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, передбачено процедуру зняття з обліку платників єдиного внеску.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не знятий з обліку осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

Також, адвокатська діяльність ОСОБА_1 не зупинена та не припинена у встановленому законом порядку.

Отже, позивач здійснював адвокатську діяльність, а тому мав обов`язок зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розумінні Закону №2464.

Просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 р. в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає її доводи безпідставними, а рішення суду першої інстанції повністю законним та обґрунтованим, з підстав, наведених у судовому рішенні. Просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 р. - без змін.

Сторони по справі повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів ст. 229 КАС України.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що згідно рішення Полтавської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 14.08.2012 №19 ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 14.08.2012 №1306 (а.с. 11).

Згідно з довідкою про взяття на облік платника податків, відомості щодо якого не підлягають включенню до Єдиного державного реєстру, від 28.03.2019 №004 адвокат Перскевич П.В. взятий на облік у контролюючих органах 23.08.2012 за №16455 (а.с. 12).

Відповідно до повідомлення про взяття на облік платника єдиного внеску від 28.03.2019 №001 ОСОБА_1 взятий на облік як платник єдиного внеску в органі доходів і зборів 27.04.2018 (а.с. 13).

22.05.2019 ГУ ДФС у Полтавській області на ім`я ОСОБА_1 винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від №Ф-2009-52 в розмірі 5211,36 грн (а.с. 14).

В результаті оскарження позивачем вказаної вимоги в адміністративному порядку до ДФС України рішенням останньої від 22.07.2019 вирішено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22.05.2019 №Ф-2009-52 залишити без змін, а скаргу фізичної особи, яка займається незалежною професійною діяльністю, ОСОБА_1 - без задоволення (а.с. 28-29).

У подальшому, у зв`язку зі збільшенням заборгованості по єдиному внеску, контролюючий орган виставив ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 06.06.2019 №Ф-2009-52 в розмірі 6004,58 грн (а.с. 16).

В результаті оскарження позивачем вказаної вимоги в адміністративному порядку до ДФС України рішенням останньої від 26.07.2019 вирішено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.06.2019 №Ф-2009-52 залишити без змін, а скаргу фізичної особи - адвоката Перскевича П.В. - без задоволення (а.с. 31, 32).

Надалі, у зв`язку зі збільшенням заборгованості по єдиному внеску, контролюючий орган виставив ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 16.08.2019 №Ф-2009-52 в розмірі 8758,76 грн (а.с. 82).

Не погодившись із зазначеними вимогами, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Полтавській області від 22.05.2019 №Ф-2009-52, від 06.06.2019 №Ф-2009-52, від 16.08.2019 №Ф-2009-52, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірність прийнятих ним рішень.

В свою чергу, відмовляючи в задоволенні позовних вимог у частині зобов`язання відповідача привести у відповідність облікові дані інформаційної системи органу доходів і зборів та інтегровану картку платника - ОСОБА_1 згідно вимог чинного законодавства, виключивши з неї суми недоїмки, які рахуються як заборгованість зі сплати єдиного внеску, суд першої інстанції виходив з того, що вони є формою втручання в повноваження відповідача та виходять за межі завдань адміністративного судочинства.

Крім того, самі по собі дані інформаційної системи органу доходів і зборів та інтегрованої картки платника не несуть жодних правових наслідків для позивача, на відміну від вимог контролюючого органу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску, про протиправність яких суд дійшов висновку в ході розгляду даної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції зауважує на те, що ані позивачем, ані відповідачем та третьою особою рішення суду в частині позовних вимог, які були залишені без задоволення, в апеляційному порядку оскаржено не було.

Згідно з ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Статтею 13 Закону № 5076-VI визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Адвокатське об`єднання є юридичною особою, створеною шляхом об`єднання двох або більше адвокатів (учасників), і діє на підставі статуту (частина перша статті 15 Закону № 5076-VI).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 року по справі № 160/3114/19.

Також, в зазначеній постанові, з огляду на вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд касаційної інстанції сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає ГУ ДФС, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як свідчать наявні в матеріалах справи трудова книжка ОСОБА_1 НОМЕР_1 та наказ від 10.10.2012 №30-к, останній з 10.10.2012 по теперішній час працює юрисконсультом в Гадяцькій ЦРЛ (а.с. 20-21).

Відповідно до довідки КНП "Гадяцька ЦРЛ" Гадяцької районної ради від 21.03.2019 №55, за період з січня по грудень 2018 року за 12 повних місяців ОСОБА_1 нараховано сукупний дохід (заробітну плату) в сумі 48077,89 грн та здійснено нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на заробітну плату в сумі 10621,94 грн (а.с. 22).

Поряд з цим, за довідкою КНП "Гадяцька ЦРЛ" Гадяцької районної ради від 23.09.2019 №130, за період з січень - липень 2019 року за 7 повних місяців ОСОБА_1 нараховано сукупний дохід (заробітну плату) в сумі 29428,15 грн та здійснено нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на заробітну плату в сумі 6474,20 грн (а.с. 84).

Фактична сплата роботодавцем КНП "Гадяцька ЦРЛ" Гадяцької районної ради єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за найманого працівника ОСОБА_1 підтверджується реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування - "Індивідуальні відомості про застраховану особу" (а.с. 61-63).

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально в ході розгляду справи не встановлено.

ГУ ДПС у відзиві на позов та в апеляційній скарзі про наявність таких доходів не зазначало, у зв`язку з чим, відповідно до частини першої статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), обставини відсутності у позивача у спірний період доходу від провадження незалежної професійної адвокатської діяльності окремо від доходів, отриманих від КНП "Гадяцька ЦРЛ", не підлягають доказуванню.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що позивач не знятий з обліку осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.Також, адвокатська діяльність ОСОБА_1 не зупинена та не припинена у встановленому законом порядку. Отже, позивач здійснював адвокатську діяльність, а тому мав обов`язок зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розумінні Закону №2464.

Колегія суддів не приймає до уваги зазначені доводи апеляційної скарги, оскільки наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесені оскаржувані вимоги, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що сплата за позивача, як юрисконсульта КНП "Гадяцька ЦРЛ" Гадяцької районної ради, здійснюється вказаним підприємством не як за адвоката, а як за працівника, який здійснює іншу діяльність, не заборонену законом та відмінну від адвокатської діяльності, колегією суддів також не приймаються до уваги, оскільки відповідно до посадових обов`язків юрисконсульта КНП "Гадяцька ЦРЛ" Гадяцької районної ради останній, в даному випадку позивач, зокрема: - розробляє та бере участь у розробці наказів та інших документів правового характеру, що стосуються діяльності лікувального закладу; - перевіряє на відповідність законодавству проекти наказів, інші акти, що подаються на підпис керівнику, візує їх за наявності погодження цих проектів із зацікавленими підрозділами лікувального закладу; - веде позовну роботу, представляє інтереси лікувального закладу в судах, інших органах під час розгляду правових питань і спорів, дає правову оцінку претензіям, що пред`явлені закладу чи закладом у зв`язку з порушенням його майнових прав та законних інтересів (а.с. 64, 65).

Отже, своє право на зайняття адвокатською діяльністю в період виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 реалізував не як самозайнята особа, а як найманий працівник, який працював та працює в КНП "Гадяцька ЦРЛ" Гадяцької районної ради на посаді юрисконсульта. При цьому, КНП "Гадяцька ЦРЛ" Гадяцької районної ради у спірний період в рамках власної господарської діяльності сплачувало єдиний внесок як податковий агент за позивача в установленому законом порядку.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що нарахування позивачу контролюючим органом єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2018 рік та 1 півріччя 2019 року є безпідставним, а відтак, оскаржувані вимоги ГУ ДФС у Полтавській від 22.05.2019 №Ф-2009-52, від 06.06.2019 №Ф-2009-52, від 16.08.2019 №Ф-2009-52 є протиправними та підлягають скасуванню.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність його рішень, що оскаржуються.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнанння їх протиправними та скасування.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зміст апеляційної скарги, який повністю дублює заперечення на позов, подані до суду першої інстанції, містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, інших обґрунтувань в апеляційній скарзі наведено не було.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 року по справі № 440/3024/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді В.В. Зеленський І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 17.12.2019 року