Справа № 140/1338/19
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/10431/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Большакової О.О.,

за участю секретаря судового засідання Болюк Н.В.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року у справі №140/1338/19 (рішення ухвалено в м. Луцьку, головуючий суддя Волдінер Ф.А.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправною та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 22.04.2019 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Волинській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Волинській області від 04.02.2019 № Ф-8173-55 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 18 276,72 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність - адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної діяльності. Тому вимога про сплату боргу є протиправною, так як в період його трудової діяльності спочатку на підприємстві, а потім в організації роботодавцем сплачено за нього ЄСВ в сумі, що перевищує розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області від 04.02.2019 № Ф-8173-55 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 18 276,72 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДФС у Волинській області оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що 01.08.2011 позивач взятий на облік як платник податків - самозайнята особа (адвокат) згідно чого подає звітність. 04.02.2019 ГУ ДФС у Волинській області сформувало та надіслало вимогу про сплату боргу (недоїмку) № Ф-8173-55, згідно якої позивач повинен сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 18 276,72 грн. нараховану за 2017-2018 роки. Зазначає, що починаючи з 01.0.1.2017 фізичні особи-підприємці (самозайняті особи) на загальній системі оподаткування, які не отримали дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці року, зобов`язані сплачувати єдиний внесок за себе не менше мінімального страхового внеску за місяць: у 2017 році не менше 704 грн/місяць; у 2018 819,06 грн/місяць. Звертає увагу, що у разі прийняття особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, рішення про припинення діяльності як платника єдиного внеску, то така особа зобов`язана подати контролюючому органу відповідну заяву протягом 10 діб з часу прийняття такого рішення, а у разу порушення такого порядку, вказана особа залишається на обліку платника єдиного внеску, а отже, має обов`язок щодо сплати такого внеску

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є повністю законним і обґрунтованим, винесеним з з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції. Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване судове рішення без змін.

Позивач подав до апеляційного суду клопотанням про розгляд справи без його участі.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що згідно даних Єдиного реєстру адвокатів України Юдін С.В. на підставі рішення Волинської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури № 6/115 від 05.07.2011 має право на заняття адвокатською діяльністю, про що йому видано свідоцтво за № 542 від 26.07.2011.

З 01.08.2011 позивач взятий на облік як платник податків (адвокат) в Луцькій ОДПІ.

Згідно відомостей з Єдиного реєстру адвокатів України 26.05.2014 на підставі пункту 1 частини першої статті 31 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність право на заняття адвокатською діяльністю позивача було зупинене за його заявою.

З січня 2017 року по березень 2019 включно роботодавець позивача - Волинська обласна благодійна організація Патріоти Волині (основне місце роботи), нарахував заробітну плату на загальну суму 96675,40 грн, в тому числі ЄСВ 21268,59 грн, що підтверджується довідкою про доходи від 19.04.2019 № 4/19 Волинської обласної благодійної організації Патріоти Волині.

З січня 2017 року по грудень 2018 року включно роботодавець позивача - приватне підприємство Юридична фірма Компроміс (робота за сумісництвом), нарахував заробітну плату на загальну суму 43 200,00 грн, в тому числі ЄСВ 9 504,00 грн, що підтверджується довідкою від 24.03.2019 № 5 ПП Юридична фірма Компроміс.

04.02.2019 ГУ ДФС у Волинській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-8173-55, якою встановлено заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску станом на 31.01.2019 у розмірі 18 276,72 грн.

27.03.2019 позивачем подано до ГУ ДФС у Волинській області скаргу на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 04.02.2019 № Ф-8173-55.

12.04.2019 ГУ ДФС у Волинській області винесло рішення про залишення скарги без розгляду № 3929/ФОП/03-20-10-01-06 у зв`язку з пропуском строку на її оскарження.

Вважаючи протиправною вимогу про сплату боргу (недоїмки), позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з 26.05.2014 і на час розгляду справи судом, позивач не здійснював адвокатської діяльності та не отримував доходу від такої діяльності, оскільки не мав усіх визначених законом підстав для здійснення адвокатської діяльності, що свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску у нього як самозайнятої особи в розумінні законодавства про зайнятість населення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп. 14.1.226 п. 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, визначені Законом України Про адвокатуру та адвокатську діяльність (далі - Закон № 5076-VI).

Відповідно до статті 13 Закону №5076-VI адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VІ Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон № 2464-VІ).

Водночас, перелік платників та особливості сплати єдиного внеску в залежності від категорії унормовано статтею 4 Закону № 2464-VІ.

Відповідно до п. 5 ч. 1 статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Згідно ч. 8 статті 9 Закону № 2464-VІ платники єдиного внеску, зокрема особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

З аналізу наведених норм права видно, що до платників єдиного внеску законодавцем віднесено осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, в тому числі адвокатську, та отримують дохід від цієї діяльності.

Так, особи, які провадять в тому числі адвокатську діяльність та отримують дохід від цієї діяльності, віднесені згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до платників єдиного внеску.

Отже, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.

Вказана позиція висловлена Верховним судом у постанові від 28 березня 2019 року у справі №820/6324/17.

Водночас, відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно пункту 1 частини першої статті 7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

На підставі наведених норм суд першої інстанції зробив правильний висновок, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що позивач з 26.05.2014 на підставі заяви зупинив право на заняття адвокатською діяльністю відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 Закону № 5076-VI, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру адвокатів України серії АС № 000035.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 Закону № 5076-VI право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється у разі подання адвокатом заяви про зупинення адвокатської діяльності. Право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється: з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, - з дня подання раді адвокатів регіону за адресою робочого місця адвоката відповідної заяви адвоката (пункт 1 частини третьої статті 31 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність).

Положеннями статті 32 Закону № 5076-VI встановлено підстави, за наявності яких припиняється право на заняття адвокатською діяльністю шляхом анулювання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Частинами п`ятої та шостої статті 31 Закону № 5076-VI визначено, що протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати. Такий адвокат також не може брати участь у роботі органів адвокатського самоврядування, крім випадків, коли таке право зупинено у зв`язку з призначенням особи на посаду до органу державної влади з`їздом адвокатів України. Відомості про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України.

Аналізуючи наведені норми Закону № 5076-VI, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що поняття зупинення на припинення права на заняття адвокатською діяльністю мають різну юридичну природу та різні правові наслідки. Так, зупинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість заняття адвокатською діяльністю на певний строк, у той час як наслідком припинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість її подальшого здійснення у зв`язку з анулюванням свідоцтва на заняття адвокатською діяльністю.

Таким чином, дія положень Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.11.2014 № 1162, які регулюють особливості саме припинення незалежної професійної діяльності з відповідними зобов`язаннями, не розповсюджується на спірні відносини щодо зупинення адвокатської діяльності.

Враховуючи наведене, а також те, що позивач з 26.05.2014 зупинив право на заняття адвокатською діяльністю та станом на час розгляду справи його не відновлював, матеріали справи не місять докази того, що позивач здійснював адвокатську діяльність як самозайнята особа, зокрема і в 2017-2018 роках чи отримував дохід від такої діяльності. Вказані обставини свідчать про відсутність у позивача обов`язку сплати єдиного внеску як самозайнятою особою в розумінні положень пункту 5 частини першої статті 4 Закон України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Окрім того, судом встановлено, що позивач в період з січня 2017 року до часу розгляду справипрацював юрисконсультом Волинської обласної благодійної організації Патріоти Волині та за сумісництвом займав посаду директора ПП Юридична фірма Компроміс. У період 2017-2018 років роботодавці позивача щомісячно сплачували за ОСОБА_1 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 22% від суми нарахованої йому заробітної плати.

Таким чином, в розумінні Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема у періоди, коли він був найманим працівником, а не самозайнятою особою.

В протилежному випадку такі дії призведуть до подвійного справляння податку чи збору (ЄСВ) за один і той же об`єкт оподаткування та за один і той же проміжок часу.

При цьому, колегія суддів зазначає, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не містить чітких норм, якими на платників було покладено обов`язок щодо подвійної сплати єдиного внеску за один і той же об`єкт оподаткування у випадку якщо він одночасно має ознаки провадження незалежної професійної діяльності як самозайнятою особою у вигляді надання адвокатських послуг так і ознаки перебування фізичної особи в трудових відносинах.

Одним з принципів податкового законодавства України відповідно до норм статті 4, пункту 56.21 статті 56 ПК України є принцип презумпції добросовісності дій, рішень платника податків.

Відповідно до частини першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року. «Булвес"АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» мас широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того. ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Натомість дослідивши норми Податкового Кодексу України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», колегія суддів приходить до висновку, що втручання відповідача у права позивача щодо необхідності ним подвійної сплати єдиного внеску за один і той же об`єкт оподаткування, впродовж того ж самого періоду не є таким, що ґрунтується на приписах національного законодавства.

Водночас, в ході розгляду справи як в суді першої, так і апеляційної інстанцій відповідачем не доведено правомірності такого подвійного втручання відповідача у мирне володіння майном (у вигляді висунення позивачу вимоги стосовно подвійної сплати єдиного збору за один і той же об`єкт оподаткування та період) з огляду на такі критерії, як наявність «суспільного» та «публічного» інтересу у таке надмірне втручання.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням приписів частини 2 статті 2 КАС України суд, оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що вимога про сплату боргу № Ф-8173-55 від 04.02.2019 прийнята відповідачем не обґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а отже є неправомірною і підлягає скасуванню, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно та об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги його не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Керуючись статтями 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року у справі №140/1338/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді В. М. Багрій
О. О. Большакова
Повне судове рішення складено 18.12.2019