Справа № 420/4829/19
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/4829/19

Головуючий першої інстанції Стефанов С.О.

Час та місце ухвалення судового рішення «--:--», м. Одеса

Повний текст судового рішення складений 20.09.2019р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Градовського Ю.М., Яковлєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Синіговець А.В.,

позивача ОСОБА_1 , представника позивача Лагунова В.І., представника відповідача Ребець Ю.Є., перекладача Хамдард Н.Х.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу та зобов`язання прийняти рішення, -

В С Т А Н О В И В:

14.08.2019р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №149 від 07.08.2019р. щодо відмови йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що він є громадянином Таджикистану, у передбаченому законом порядку звернувся до міграційної служби з метою отримання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту через переслідування його родини зі сторони представників органів державної влади країни громадянської належності у зв`язку зі своєю політичною діяльністю та свого батька. Однак, йому було в цьому безпідставно відмовлено, оскільки міграційною службою не взято до уваги реальні побоювання за власне життя та інші обставини вказані ним в заяві.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2019р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Таджикистану відповідно до паспорту громадянина Таджикістану № НОМЕР_1 . /т.1 а.с.239-253/

З 2008р. позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 та має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки Таджикистану; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянки Таджикистану. /т.1 а.с.254-285/

06.11.2018р., ОСОБА_1 прибув в Україну залізничним сполученням Москва (Російська Федерація) - Харків (Україна) на підставі паспорту громадянина Таджикистану № НОМЕР_1 . /т.1 а.с.109-110/

22.07.2019р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про визнання його та неповнолітніх дітей біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з підстав наявності проблем з правоохоронними органами країни громадянської належності у зв`язку з членством в Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ). /а.с.58-60/

22.07.2019р. ОСОБА_1 отримав довідку про звернення за захистом в Україні №009821. /а.с.15/

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 07.08.2019р. №149, на підставі висновку від 07.08.2019р., відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу та його неповнолітнім дітям відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /а.с131/

Відповідно до зазначеного висновку Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 07.08.2019р по справі №2019ОD0141 міграційною службою за результатами аналізу матеріалів особової справи заявника було встановлена відсутність чіткої та обґрунтованої інформації стосовно можливості застосування по відношенню до заявника смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження, у випадку його повернення на територію країни громадянської належності, а тому, за відсутності умов, зазначених п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на підставі п.6 ст.8 вказаного Закону доцільним є прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно заявника та його неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , гр. Таджикистану, ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н., ОСОБА_4 , гр. Таджикистану, ІНФОРМАЦІЯ_3р.н. /а.с.198-231/

09.08.2019р. ОСОБА_1 вручено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.08.2019р. №5/1-251. /т.1 а.с.233-235/

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, при вирішенні справи не повно дослідив обставини справи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Критерій «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Відповідно до ч.ч.1,7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вбачається, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, відповідний міграційний орган приймає рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення такого питання, лише у випадках, визначених положеннями вищевказаного Закону.

Процедура попереднього розгляду заяви, яка врегульована статтями 7 та 8 Закону, регламентована також розділом ІV Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України 07.09.2011 року №649 (надалі - Правила).

Пунктом 4.1 Правил під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: - проводить співбесіду із заявником, результати якої оформлюються відповідним протоколом; - розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності позивачем стало те, що на Батьківщині його та родину переслідують правоохоронні органи, оскільки вони є членами Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ).

Аналізуючи доводи апелянта про те, що в країну походження він не може повернутися у зв`язку з побоюванням стати жертвою переслідувань правоохоронних органів у зв`язку з членством в Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ), колегія суддів зазначає наступне.

Згідно наданої позивачем інформації він є громадянином Таджикистану, та не може і не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки зазнає на її території переслідування за членство в Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ). /а.с.156/

В свою чергу, участь позивача у вищевказаній організації підтверджена зібраними матеріалами справи та не заперечується міграційним органом.

Разом з тим, міграційний орган вважає, що членство позивача в забороненій на території Таджикистану Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ), а також виклики позивача до правоохоронних органів у зв`язку з членством у цій партії, не є підставою для надання захисту в Україні, оскільки партія заборонена на території Таджикистану, а дії позивача як її члена були протиправними. /а.с.51-52/

Відповідно до ч.3 ст.78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Як вбачається з загальновідомої інформації наявної в мережі Інтернет члени Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ) зазнавали переслідувань з боку органів державної влади Таджикистану, зокрема, і батько позивача ОСОБА_5 , як один з її засновників. (https://www.fergananews.com/news/28848; http://islamperspectives.org/rpi/items/ show/18369; https://www.currenttime.tv/a/27277506.html; https://www.bbc.com/russian/ international /2015/09/150929_tajikistan_islamic_party_ban).

Разом з тим, відмовляючи позивачу у оформлення документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, міграційним органом на момент прийняття оскаржуваного рішення не встановлено всі обставини та факти, що стосуються країни походження позивача, та переслідувань позивача і його родини за членство в Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ).

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку, що звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не є елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту, оскільки під час перебування в країні громадянської належності, заявник може зазнавати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього наявні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у випадку повернення до країни громадянської належності.

При цьому, під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

В даному випадку, адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень.

Між тим, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Тому, саме до дискреційних повноважень відповідача належить вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права, тому в порядку ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Керуючись ст.ст.315, 317, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року скасувати.

Ухвалити у справі постанову якою визнати протиправним та скасувати наказ №149 від 07.08.2019р. Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 16.12.2019р.

Головуючий суддя Крусян А.В.
Судді Градовський Ю.М. Яковлєв О.В.