Справа № 420/5204/19
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5204/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Одеса

Зала судових засідань №21

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

За участю секретаря Макаренко А.І.

За участю сторін:

Від позивача: ОСОБА_1., Лагунов В.І.,

Від відповідача: Ребець Ю.Є.,

Перекладача: Кучеренко А.М.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (; адреса: вул.. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання прийняти рішення, -

ВСТАНОВИВ:

03 вересня 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, у якому позивач просив суд:

визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №155 від 15.08.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним та скасувати його;

зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06.09.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 01.10.2019 року.

27.09.2019 року за вх.№35172/19 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

01.10.2019 року через канцелярію суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання для ознайомлення з матеріалами особової справи та відзивом. 01.10.2019 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшла заява про перенесення підготовчого засідання для можливості ознайомитись позивачу з відзивом. З урахуванням викладеного судом було прийнято рішення відкласти підготовче засідання на 23.10.2019 року.

Підготовче засідання, призначене на 23.10.2019 року, відкладено на 14.11.2019 року.

06.11.2019 року за вх.№41350/19 від представника позивача надійшли уточнення до позовної заявив частині формулювання позовних вимог, згідно яких позивач просить суд:

визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №155 від 15.08.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним та скасувати його;

зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, щодо ОСОБА_1 .

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 05.12.2019 року.

В обґрунтування вимог позову позивач зазначає, що з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 звернувся до територіального органу міграційної служби із відповідною заявою. За результатами проведених співбесід та за аналізом наданих документів відповідач дійшов, на думку позивача, хибних висновків про відсутність підстав для оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Отримавши повідомлення про наявність відповідного рішення та ознайомившись із доводами міграційного органу позивач дійшов висновку про порушення суб`єктом владних повноважень його прав та інтересів. В обґрунтування своєї правової позиції позивач зазначив, що:

по-перше, позивач не підпадає під критерії особи, стосовно якої відсутні підстави для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач не зловживає своїми правами в розумінні ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та не вказує завідомо неправдивих відомостей щодо себе;

по-друге, міграційний орган неналежним чином оцінив наявну ситуацію у країні походження позивача, у зв`язку із чим дійшов хибних висновків про відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач притримується проукраїнських політичних поглядів, які є підставою для переслідування осіб у Російській Федерації, у зв`язку із чим вважає, що його повернення до країни походження пов`язане із загрозою життю, здоров`ю та свободі.

27.09.2019 року за вх.№35172/19 від представника Головного управління ДМС України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву. У вказаній заяві по суті представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх необґрунтованими, а в якості аргументації власної правової позиції зазначає, що:

по-перше, факт звернення позивача лише після 4 місяців з моменту прибуття на територію України свідчить про незацікавленість його у отриманні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. При цьому, позивачем свідомо не дотримано обов`язку щодо звернення протягом 5 робочих днів до міграційних органів з питання набуття відповідного статусу;

по-друге, під час проведення перевірки підстав для оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено факти, які свідчать про відсутність ознак переслідування особи. Встановлена Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» процедура визнання особи біженцем є для позивача лише способом легалізації перебування на території України. Висновки міграційного органу ґрунтувались на наданих позивачем під час проведення співбесіди поясненнях, а саме:

переслідування позивача, якщо таке мало місце, не стало підставою для вибуття з території Російської Федерації;

твердження позивача щодо його політичних поглядів носять загальний характер та не підтверджуються жодними діями чи документально;

побоювання позивача щодо безпідставного та незаконного рекрутування до збройних сил Російської Федерації не підтверджені документально;

наявність фінансових проблем не відповідає конвенційним ознакам біженця або особи, яка потребує додаткового захисту;

по-третє, наявність інформації по країні походження не підтверджує факту переслідування саме позивача за наявні у нього політичні погляди.

У судовому засіданні 05.12.2019 року сторони підтримали позиції, визначені у заявах по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації (а.с.168-172), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

09.05.2019 року позивач прибув в Україну з метою проживання з родиною (а.с.75).

До досягнення 18-річного віку позивач перебував на території України як дитина батька, який має посвідку на постійне проживання на території України, однак з кінця 2018 року перебуває у пошуках способів легалізації в Україні (а.с.83).

05.08.2019 року позивач звернувся до Головного управління ДМСУ в Одеській області із заявою №171 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.73-75), посилаючись на те, що діючий у нього ВНЖ був терміном дії до 21.11.2018р., а після цього йому потрібні нові підстави для воз`єднання із сім`єю і отримання посвідки на проживання. Зазначив, що вважає неможливим своє повернення до РФ у зв`язку із психологічним тиском, що чиниться на нього як особу, яка має проукраїнські погляди.

За результатом розглянутих відомостей стосовно особи та проведених співбесід 14.08.2019 року та 15.08.2019 року було складено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.152-162), а Наказом №155 Головним управлінням ДМСУ в Одеській області було відмовлено в оформленні документів (а.с.163) позивачу з підстав очевидної необґрунтованості його заяви.

Не погоджуючись із рішенням про відмову в оформленні документів, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Правовідносини, що виникають у даній сфері, регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI), іншими міжнародними актами.

Так, згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону №3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону №3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Ч. 6-9 ст.8 Закону №3671-VI встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

У разі невикористання особою права на оскарження протягом п`яти робочих днів з дня її письмового повідомлення про прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, вилучає у такої особи довідку про звернення за захистом в Україні та повертає особі документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи, що перебувають на зберіганні в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання всіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник не заслуговує на довіру.

Аргументуючи свою правову позицію, позивач вказує на те, що заява не підпадає під ознаки, викладені у ч.6 ст. 8 Закону №3671-VI, а тому у відповідача були відсутні належні правові підстави для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява не була очевидно необґрунтованою, не носила характер зловживання, позивач не видав себе за іншу особу.

Відповідач у відзиві зазначив, які саме підстави слугували обґрунтуванням висновку про необхідність відмови в оформленні відповідних документів. Так, серед таких підстав представником відповідача відзначається факт тривалого зволікання подачі позивачем необхідної заяви, невідповідність причин вибуття з країни походження, недоведеність ризиків та небезпеки для життя та здоров`я на території країни походження та невідповідність наданої позивачем інформації фактичним політичним та соціальним реаліям суспільного життя в Російській Федерації та їх застосуванню саме до позивача.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши доводи сторін, суд зазначає наступне.

У матеріалах справи міститься копія особової справи ОСОБА_1 №2019OD0155 (а.с.63-193). Під час розгляду поданої позивачем заяви службовою особою Головного управління ДМС в Одеській області проводились співбесіди для з`ясування обставин, необхідних для прийняття рішення щодо оформлення документів для надання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, протоколи проведення яких містяться у матеріалах справи - протокол співбесіди від 14.08.2019 року (а.с.111-120) та протокол співбесіди від 15.08.2019 року (а.с.123-126).

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Згідно п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, вказаний вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

За результатом дослідження відомостей, наявних у протоколах проведених співбесід судом встановлено, що:

1. позивач не виражає свої релігійні переконання (а.с.115);

2. позивач не володіє жодними документами на підтвердження намірів рекрутування його до лав Збройних сил Російської Федерації. Позивачем зазначено, що у нього відсутнє посвідчення про припис до військової дільниці, також позивач не отримував повісток з вимогою прибуття до військкомату (а.с.115);

3. звернення із заявою про надання статусу біженця було зумовлено неможливістю в іншому порядку легалізувати власне перебування на території України (а.с.116);

4. позивач ніколи не вступав у конфлікт з органами державної влади, не порушував закони країни походження (а.с.116);

5. територія проживання позивача у країні походження характеризується як спокійна (а.с.117);

6. під час проведення співбесіди 15.08.2019 року позивач повністю пояснив, які обставини дійсно стали підставою для звернення із заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, і які дії ним вже вчинялись для легалізації перебування в Україні (а.с.124).

Аналіз наданих позивачем пояснень під час проведення співбесід дає підстави стверджувати, що позивач не зазнає реальної загрози переслідування у країні походження. Досліджена судом інформація по країні походження дійсно дає підстави вважати можливими поодинокі випадки засудження політичних поглядів, яких за його твердженням притримується позивач. Однак, це не означає можливість або ймовірність застосування саме до ОСОБА_1 таких заходів. Ані доказів, ані зазначення існування кризових ситуацій, пов`язаних саме з позивачем та його політичними поглядами, в ході проведення перевірки та співбесід не були зазначені.

Верховний Суд у Постанові від 06.03.2019 року у справі 815/2505/17 зазначив, що «Безпідставним є посилання касатора на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Киргизстану, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними».

При цьому суд оцінює висвітлену відповідачем позицію стосовно використання статусу біженця як способу легалізувати перебування на території України як обґрунтовану, оскільки про це неодноразово зазначав сам позивач під час розгляду його заяви від 05.08.2019 року.

Досліджуючи обставини даної справи та надаючи оцінку аргументам сторін процесу та наявним письмовим доказам, суд вирішує питання правомірності винесення оскаржуваного рішення в контексті дотримання вимог чинного законодавства України, зокрема критеріїв, визначних ч.2 ст.2 КАС України.

Суд вважає, що відповідачем було повно встановлено та оцінено фактичні обставини, що спричинили звернення до міграційного органу із заявою про оформлення документів для визнання біженцем, сформовано послідовні та грунтовні висновки на основі отриманої інформації, а це свідчить про обґрунтованість оскаржуваного наказу та, як наслідок, відсутність підстав для визнання його протиправним.

В контексті встановленої правомірності наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №155 від 15.07.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає, що підстави для зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, щодо ОСОБА_1 відсутні, адже ця вимога має похідний характер.

За таких умов суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача, оскільки правомірність наказу в силу обґрунтованості покладених в його основу висновків встановлена судом під час судового розгляду справи, а позивачем не наведено вагомих доводів як на спростування висновків проведеної стосовно нього перевірки, так і на підтвердження відповідності обставин справи вимогам Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом обставин, враховуючи, що позивачем не доведена протиправність висновків, покладених в основу оскаржуваного рішення, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Позивачем при поданні позовної заяви судовий збір не сплачувався, тому судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260-262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (; адреса: вул.. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання прийняти рішення - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повне рішення складено та підписано суддею 16.12.2019 року.

Суддя М.М. Аракелян

.