Справа № 2-172/07
Суддя: Гриців Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року

м. Київ

Справа № 2-172/07

Провадження № 11-306за19

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого Князєва В. С.,

судді-доповідача Гриціва М. І.,

суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.,

за участю:

секретаря судового засідання Біляр Л. В.,

представника відповідача - Ступака Д. В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 09 липня 2007 року (суддя Бобер К. Ф.) та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2008 року (судді Обрізко І. М., Багрій В. М., Улицький В. З.) у справі № 2-172/07 за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Рівненської області, Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області, Державного казначейства України про захист порушених прав і свобод, визнання дій протиправними, відшкодування моральної і майнової шкоди та

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2003 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати протиправними дії Дубенської міжрайонної прокуратури Рівненської області та відшкодувати їй матеріальну шкоду в сумі 18 грн, моральну шкоду в сумі 1 000 000 грн.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 29 травня 2000 року приблизно о 9 годині працівники Дубенської міжрайонної прокуратури із використанням металевого лома зірвали вхідні двері її будинку, увірвалися всередину та стали вимагати з`явитися на допит. На неодноразові прохання пред`явити документи, на підставі яких вони діють, не реагували. Після цього силою завели руки за спиною, босоніж вивели з будинку та із застосуванням сили заштовхали до службового автомобіля. Відвезли до Дубенської міжрайонної прокуратури, де змусили йти босими ногами по холодній підлозі до кабінету слідчого. Останній під погрозами силував свідчити проти себе. У приміщенні прокуратури протримали її більше трьох годин, не дозволили повідомити родичам про її затримання і місце її перебування.

Цими протиправними діями працівники Дубенської міжрайонної прокуратури порушили її право на свободу, особисту недоторканність, недоторканність житла. Заподіяли їй тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я та спричинилися до настання моральних страждань.

Дубенський міськрайонний суд постановою від 09 липня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково. Визнав дії Дубенської міжрайонної прокуратури протиправними. Стягнув на користь ОСОБА_1 500 грн моральної шкоди та 18,1 грн судових витрат.

Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 26 травня 2008 року зазначену постанову залишив без змін.

Вищий адміністративний суд ухвалою від 16 червня 2010 року відмовив Дубенській міжрайонній прокуратурі в поновленні строку на касаційне оскарження постанови Дубенського міськрайонного суду від 09 липня 2007 року та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2008 року. Касаційну скаргу залишив без розгляду.

Судове рішення суди попередніх інстанцій обґрунтували тим, що позивачка ОСОБА_1 не знала, що проти неї була порушена кримінальна справа. Повістки про виклик до слідчого не містили жодних відміток про вручення їх позивачці або іншим особам, передбаченим положеннями статті 166 Кримінально-процесуального кодексу України.

Привід ОСОБА_1 до органів внутрішніх справ як обвинуваченої відбувався без пред`явлення їй будь-якого обвинувачення у вчиненні злочину. Заподіяння легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я підтверджується висновками судово-медичної експертизи.

Суди підсумували, що за обставин цієї справи дії працівників прокуратури знаходились поза межам визначених законодавством повноважень, були протиправними та порушували права, свободи та інтереси ОСОБА_1 . Беручи до уваги глибину, тривалість та наслідки страждань, які зазнала позивачка, дотримуючись вимог розумності і справедливості, суд визначив розмір заподіяної моральної шкоди в розмірі 500 грн.

27 березня 2019 року до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 09 липня 2007 року та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2008 року на підставі пункту 3 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з установленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом. Просить відновити провадження у справі та визнати протиправними дії працівників прокуратури щодо жорстокого поводження з неповнолітнім ОСОБА_2 , відшкодувати моральну шкоду у справедливому розмірі.

На обґрунтування вимог цієї заяви ОСОБА_1 послалася на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 18 грудня 2018 року у справі «Кін проти України» (заява № 46990/07), у якому ЄСПЛ констатував порушення Україною статті 3, пункту 1 статті 5, пункт 1 статті 6, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) з огляду на надмірну тривалість цивільних проваджень та відсутність адекватного відшкодування у зв`язку з її скаргами на національному рівні.

У відзиві на заяву відповідач вважає, що у справі відсутні підстави для застосування додаткових заходів індивідуального характеру у вигляді відновлення провадження у справі, у зв`язку із чим просить відмовити у задоволенні заяви.

Представник відповідача під час перегляду справи висловився проти задоволення заяв, вважає, що рішення міжнародної судової установи не містить приводів для відновлення судового провадження у цій справі.

Велика Палата Верховного Суду розглянула в судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами, перевіривши викладені доводи, і вважає, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 361 КАС України підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 363 КАС України заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути подано особою, на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною.

Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію, взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 Конвенції).

Реалізація таких гарантій відбувається шляхом застосування українськими судами під час розгляду справ практики ЄСПЛ як джерела права, що передбачено положеннями статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), а також закріплено у відповідних процесуальних законах, зокрема в частинах першій та другій статті 6 КАС України.

З огляду на наведене та згідно зі статтею 46 Конвенції й статтею 2 Закону № 3477-IV Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, у якій вона є стороною.

За статтею 41 Конвенції якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.

З визначення, наведеного у статті 1, а також зі змісту глави 3 Закону № 3477-IV вбачається, що рішення ЄСПЛ може бути виконане шляхом: виплати стягувачеві грошової компенсації (відшкодування), вжиття додаткових заходів індивідуального характеру та/або вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення Конвенції; б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду.

Цією ж нормою права передбачено, що відновлення попереднього юридичного стану заявника здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам від 19 січня 2000 року № R (2000) 2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, рекомендовано застосовувати, особливо:

- коли потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше, ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;

- коли рішення Суду спонукає до висновку, що оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті, або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.

Міністерство юстиції України надало копію рішення ЄСПЛ у справі «Кін проти України» разом з його автентичним перекладом українською мовою.

З матеріалів справи, рішення ЄСПЛ у справі «Кін проти України» вбачається, що 17 жовтня 2007 року ОСОБА_1 подала до ЄСПЛ заяву (№ 46990/07), у якій скаржилася на непроведення ефективного розслідування її тверджень про жорстоке поводження, на присудження їй у надто малому розмірі коштів для відшкодування моральної шкоди та компенсації її страждань.

18 грудня 2018 року ЄСПЛ ухвалив остаточне рішення у справі «Кін проти України» (далі - Рішення), у якому констатував порушення Україною, зокрема, статті 3, пункту 1 статті 5 та статті 8 Конвенції у зв`язку з тим, що тривалість судових проваджень була надмірною, внаслідок чого відшкодування шкоди за цивільним позовом не було надано ефективним чином.

У мотивувальній частині Рішення ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою Суду відшкодування за порушення Конвенції має надаватися за допомогою застосування засобу юридичного захисту, який сам по собі є ефективним, адекватним та доступним. Зокрема, надмірні затримки у провадженні за позовом про відшкодування шкоди можуть зробити такий засіб неефективним, унаслідок чого заявник збереже статус потерпілого (див., наприклад, «Гефген проти Німеччини» [ВП] (Gafgen v. Germany) [GC], заява № 22978/05, пункт 127, ЄСПЛ 2010), у контексті статті 3 Конвенції.

ЄСПЛ указав, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливість предмета спору для заявника (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Фрідлендер проти Франції» [ВП] (Frydlender v. France) [GC], заява № 30979/96, пункт 43, ЄСПЛ 2000-VII). У справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine, заява № 66561/01, від 30 березня 2004 року) Суд встановив порушення щодо питань, аналогічних тим, що розглядаються у цій справі.

Щодо цивільного провадження зазначив, що заявниця не порушила у Вищому адміністративному суді України питання щодо достатності присудженого відшкодування шкоди. Ніщо не вказує на те, що заявниця була необґрунтовано обмежена у доступі до цього органу судової влади. Проте навіть якщо припустити, що сума була достатньою, залишається питання, чи було присуджене у цивільному провадженні відшкодування надане заявниці ефективним чином. Згідно з практикою Суду відшкодування за порушення Конвенції має надаватися за допомогою застосування засобу юридичного захисту, який сам по собі є ефективним, адекватним та доступним. Зокрема, надмірні затримки у провадженні за позовом про відшкодування шкоди можуть зробити такий засіб неефективним, унаслідок чого заявник збереже статус потерпілого (див., наприклад, «Гефген проти Німеччини» [ВП] (<...>) [GC], заява № 22978/05, пункт 127, ЄСПЛ 2010, у контексті статті 3 Конвенції, та згадане рішення у справі «Акопян проти України» (Akopyan v. Ukraine), пункти 97 та 101, у контексті статті 3, пункту 1 статті 5 та статті 8 Конвенції).

Через те, що провадження тривало понад шість років, Суд вважає, що затримки були надмірними, внаслідок чого відшкодування шкоди за цивільним позовом не було надано ефективними чином.

З огляду на наведені міркування, зокрема, відсутність будь-якого ефективного розслідування тверджень заявниці та нездатність органів влади вчасно надати відшкодування шкоди за цивільним позовом, Суд вважає, що заявниці не було надане адекватне відшкодування у зв`язку з її скаргами за статтею 3, пунктом 1 статті 5 та статтею 8 Конвенції та що вона все ще може стверджувати, що вона є потерпілою у зв`язку з цим.

Із цих підстав ЄСПЛ оголосив прийнятними скаргу щодо надмірної тривалості проваджень. Постановив, що ця скарга свідчить про порушення статті 3, пункту 1 статті 5, пункту 1 статті 6 та статті 8 Конвенції у зв`язку із встановленим у цій справі порушеннями та присудив заявниці 11 700 євро як відшкодування моральної шкоди та 1048 євро компенсації витрат на правову допомогу.

З огляду на прийняття ЄСПЛ Рішення ОСОБА_1 просить переглянути судові рішення у справі № 2-172/2007 та відшкодувати завдану моральну шкоду у справедливому розмірі. Також просить захистити порушені права її неповнолітнього сина ОСОБА_2 , який також постраждав внаслідок неправомірних дій працівників прокуратури.

За правилами пункту 3 частини п`ятої статті 361 КАС України рішення суду може бути переглянуте в разі встановлення ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.

Водночас у розумінні статті 10 Закону № 3477-IV повторний розгляд справи є засобом для забезпечення відновлення попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення Конвенції, як додаткового заходу індивідуального характеру, що вживається з метою виконання рішення ЄСПЛ.

Системний аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що встановлення ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань може бути підставою для перегляду судових рішень лише у випадку, якщо такий перегляд забезпечить відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції.

У випадку, що розглядається, ЄСПЛ констатував порушення національними судами вимог розумності строку розгляду справ та відсутності ефективного засобу юридичного захисту щодо скарг із цього приводу, у зв`язку із чим ОСОБА_1 було присуджено компенсацію на відшкодування моральної шкоди в розмірі 11 700 євро.

Попри це Рішення не містить указівок на порушення національними судами при розгляді справи ОСОБА_1 положень законодавства під час вирішення цієї справи по суті позовних вимог. Не зазначається у ньому й щодо несправедливого ставлення щодо неповнолітнього сина заявниці, який, за її твердженням, також зазнав страждань через незаконні та свавільні дії правоохоронних органів.

Предметом дослідження ЄСПЛ при ухваленні Рішення не були обставини проведення неефективного розслідування стверджуваних фактів щодо неповнолітнього на той час ОСОБА_2 , тому наведені заявницею твердження з цього приводу не ставлять під сумнів результат оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, ураховуючи встановлене в Рішенні порушення положень Конвенції, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для застосування додаткових заходів індивідуального характеру у вигляді відновлення провадження в адміністративній справі шляхом скасування судових рішень, оскільки можливість його перегляду обумовлюється змістом констатованих ЄСПЛ порушень. Повторний же розгляд справи не відновить порушеного права заявниці на розгляд справи протягом розумного строку, а також права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

У цій справі обов`язок держави виплатити ОСОБА_1 компенсацію в загальному розмірі 12 748 євро є справедливою сатисфакцією за встановлені Рішенням порушення Конвенції.

Ураховуючи викладене та керуючись статей 344, 356, 359, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 09 липня 2007 року та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2008 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Князєв

Суддя-доповідач М. І. Гриців

Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко

Т. О. Анцупова Н. П. Лященко

С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук В. В. Пророк

Ю. Л. Власов Л. І. Рогач

В. І. Данішевська О. М. Ситнік

Ж. М. Єленіна О. С. Ткачук

О. С. Золотніков В. Ю. Уркевич

О. Р. Кібенко