Справа № 420/1389/19
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/1389/19
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Запорожана Д.В.,

суддів - Осіпова Ю.В., Танасогло Т.М.,

при секретарі Андрушкевич М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ДМС України про визнання протиправним та скасування рішення №19-19 від 31.01.2019 року щодо відмови у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала незаконністю спірного рішення та бездіяльності.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року позов задоволено частково. Скасовано спірне рішення та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивачки.

В апеляційній скарзі ДМС України просить скасувати вищенаведене рішення, як таке, що прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні даного позову.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості даного позову та наявності підстав для його часткового задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно матеріалів особової справи позивачки №2017OD0183 встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Російської Федерації, уродженкою м.Калінінград (Російська Федерація), за віросповіданням представник релігійної організації "Свідки Єгови". 29.08.2017 року позивач вибула з Російської Федерації до України потягом Москва - Одеса, легально, на підставі паспортного документа гр. Російської Федерації, 30.08.2017 року позивач прибула до м.Одеси.

23.11.2017 року позивач звернулась до ГУДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначила, що виїзд з країни громадянської належності, відбувся через побоювання за власне життя, безпеку та свободу тому, що є членом релігійної організації "Свідки Єгови", яка відповідно до рішення Верховного Суду Російської Федерації від 20.04.2017 року є офіційно забороненою на території РФ та визнана екстремістською. Додатковою загрозою для себе у випадку повернення до країни радянської належності позивач вважає обставину реєстрації місцевого зібрання організації "Свідки Єгови" за адресою її проживання разом з батьками у м. Калінінград (Російська Федерація), що може свідчити про наявність у представників органів державної влади країни громадянської належності особи інформації стосовно її діяльності, участі в організації "Свідки Єгови". Через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування по причині своїх релігійних поглядів позивач просила надати їй статус біженця.

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області №231 від 05.12.2017 року прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту громадянки Російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За результатами розгляду особової справи громадянки Російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 14.01.2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області складений висновок про відмову у визнанні біженцем або особою що потребує додаткового захисту громадянки Російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами розгляду особової справи громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні. У зв`язку з чим, відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884, Державна міграційна служба України прийняла рішення №20-19 від 31.01.2019 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

01.03.2019 року позивач отримала повідомлення, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМСУ в Одеській області за № 36 від 08.02.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким позивачу повідомлено, що рішенням Державної міграційної служби України №19-19 від 31.01.2019 року їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погоджуючись з зазначеним рішенням позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08 липня 2011 року №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом п.4 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частиною 5 ст.10 Закону № 3671-VI вищначено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

За правилами пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктом 195 цього Керівництва передбачено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини третій статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає притулку, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Таким чином, посилання відповідача на той факт, що позивач перебуваючи на території України протягом майже трьох місяців не зверталась за міжнародним захистом не може бути підставою для відмови у наданні їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту без надання належного аналізу матеріалів особової справи та ІКП.

Відповідно до роз`яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

З дослідження висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вбачається, що причиною у відмові наданні статусу біженця стало, що особа не зазнала жодних переслідувань на Батьківщині за конвенційними ознаками, відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відсутні певний зв`язок щодо застосування до особи таких переслідувань у разі її повернення до країни походження; відсутність дискримінації або утисків за релігійними ознаками. Також у цьому висновку підтверджено відсутність ознак щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи оцінку обставинам викладеним в висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту суд зазначає, що відповідно до рішення Верховного Суду Російської Федерації від 20.04.2017 року релігійна організація "Свідки Єгови" є офіційно забороненою на території РФ та визнана екстремістською.

Той факт, що позивач є членом організації "Свідки Єгови" в м. Калінінграді і реєстрація структури відбувалась у 90-х роках XX сторіччя, задовго до подій 2017 року, коли було прийнято рішення Верховного суду РФ по організації "Свідки Єгови", а також те, що з дати заборони організації "Свідки Єгови" (квітень 2017 року) до моменту виїзду позивача з РФ (серпень 2017 року) особу ніхто не переслідував, жодним чином не спростовує наявність в позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за релігійними ознаками.

Як зазначає відповідач, наявною ІКП підтверджується факт заборони управлінських та організаційних центрів структури, але зазначений елемент не вплинув на віровчення як напрямок релігії. Ані по відношенню до позивача, ані по відношенню до членів її родини або інших послідовників течії не приймалися заходи дискримінаційного характеру, які б суттєво обмежували їх права та свободи, вони не зазнавали жодних утисків або переслідувань, заборона структури не вплинула на суттєві зміни або обмеження способу життя послідовників тощо.

Проте судами обох інстанцій, що позивач має побоювання стати жертвою переслідувань за релігійними ознаками не просто через віросповідання, а через віросповідання в контексті того, що за домашньою адресою позивача зареєстрована громада релігійної організації "Свідки Єгови", в державному реєстрі організацій її батько та мати вказані, як засновники місцевої релігійної організації "Свідки Єгови" в Калінінграді, а її батько - ОСОБА_2 обіймав керівну посаду в організації - був старійшиною.

Разом з цим, судом з метою повного та всебічного розгляду адміністративної справи здійснено моніторинг інформаційних джерел щодо вказаних позивачем обставин (т. І а.с. 10-16, т. II а.с.37-41).

Аналіз інформації щодо країни походження, на яку робить посилання позивач, зіставляючи її, зокрема з віросповіданням позивача в контексті того, що за домашньою адресою позивача зареєстрована громада релігійної організації "Свідки Єгови", в державному реєстрі організацій її батько та мати вказані як засновники місцевої релігійної організації "Свідки Єгови" в Калінінграді, а також її батько обіймав керівну посаду в організації - був старійшиною, суд вважає, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань за релігійними ознаками, у випадку повернення до країни громадянської належності, є правдоподібними та переконливими.

З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає, що проведений аналіз фактів щодо позивача, можливості її переслідування та інформації щодо країни походження та можливості повернення позивача до Російської Федерації є неповний та необ`єктивний.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди мають проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питання правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі "Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки" (CASE OF DRUZSTEVNI ZALOZNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS).

З вищенаведеного випливає, що орган міграційної служби повинен мотивувати своє рішення і суд має право контролювати обґрунтованість такого рішення, тобто наведення органом міграційної служби доказів на підтвердження обставин, які вважає встановленими. Ненадання таких доказів є підставою для визнання рішення органу міграційної служби необґрунтованим, а, відтак, - протиправним.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду 1-ї інстанції про часткову обґрунтованість даного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Частиною 1 ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги, колегія суддів, вважає не суттєвими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №19-19 від 31.01.2019 року щодо відмови у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст виготовлено 18.12.2019 року.

Головуючий Д.В. Запорожан

Судді: Ю.В. Осіпов

Т.М. Танасогло