Справа № 120/3319/19-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

16 грудня 2019 р. Справа № 120/3319/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, б. 63, м. Вінниця, 21027)

про: визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у наданні позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,1 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення на території Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, за межами населеного пункту, викладеної в листі від 02.08.2019 року за вих. № Г-12854/0-2741/0/95-19 «Про розгляд клопотання» та зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,1 га на території Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, за межами населеного пункту, з прийняттям обґрунтованого та законного рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 05.07.2019 року вона через уповноважену особу звернулась до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,1 га для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту. Відповідач листом від 02.08.2019 року за вих. № Г-12854/0-2741/0/95-19 відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою пославшись на те, що земельна ділянку, яку бажає отримати позивач у власність для ведення особистого селянського господарства, згідно наданих графічних матеріалів розміщена на пасовищі, які за своїми природними особливостями і призначеннями мають використовуватися для сінокосіння та випасання худоби. Позивач з такою відмовою не погоджується, вважає її протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства з огляду на те, що вказане бажане місце розташування земельної ділянки, згідно викопіювань з чергового кадастрового плану Михайлівської ради Тульчинського району Вінницької області відноситься до земель сільськогосподарського призначення. Крім того, позивач вказує, що рішення про наданння дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землестрою щодо відведення земельної ділянки оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом, а не листом, як це зроблемно у даному випакду. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 21.10.2019 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 21.11.2019 року.

31.10.2019 року за вх. № 51370 відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому він повідомив наступне. У липні позивач звернулась з клопотанням до відповідача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільськогосподарського призначення - пасовище. Позивачеві було повідомлено у зв`язку із тим, що згідно наданих графічних матеріалів земельна ділянка розміщена на пасовищі, які за своїми природними особливостями і призначенням мають використовуватися для сінокосіння та випасання худоби. Виробництво та переробка сільськогосподарської продукції на даному виді угідь не передбачається. З огляду на це, позивачеві було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Додатково відповідачем вказано, що відмова відповідача за наслідками розгляду звернення позивача є офіційним документом зареєстрованим у електронній системі документообігу за підписом заступника керівника відповідача. Більш того, позиція щодо необов`язковості оформлення відповіді у формі листа узгоджується з позицією Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 14.08.2018 року у справі № 826/1050/17, де зазначено, що «законодавством, яке регулює земельні відносини не встановлено вимог до форми висновків уповноважених органів за результатами розгляду клопотань осіб, зацікавлених в одержанні у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, зокрема відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою». Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою з прийняттям обґрунтованого та законного рішення, то відповідач в контексті цього наголошує, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується та вказує на свої дискреційні повноваження.

У судове засідання 21.11.2019 року представник відповідача не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Представник позивача вважав за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача та надав пояснення по суті спірних правовідносин. Додатково повідомив, що має намір надати підтвердження витрат на правничу допомогу за для їх компенсації. Судове засідання відкладено на 03.12.2019 року.

03.12.2019 року за вх. № 56318 позивачем через канцелярію суду подано заяву щодо вирішення питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення в порядку ч. 3 ст. 143 КАС України, в якій повідомлено, що для остаточного визначення суми понесених витрат позивачем по справі на надання правової допомоги є необхідність вирахування кількості годин, які понесені представником позивача, що є можливим лише після проголошення судового рішення, а для підтвердження реальності їх оплати необхідно надати первинні бухгалтерські документи.

У судове засідання 03.12.2019 року відповідач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив. Представник позивача наголосив на поданій ним заяві про щодо вирішення питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення в порядку ч. 3 ст. 143 КАС України. Судове засідання відкладено на 10.12.2019 року.

09.12.2019 року за вх. № 56996 позивачем через канцелярію суду подано заяву щодо розгляду справи за відсутності представника позивача.

У судове засідання 10.12.2019 року представник відповідача не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, суд вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

05.07.2019 року позивач звернулась із клопотання до відповідача про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,1 га на території Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області у власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільськогосподарського призначення пасовища. До клопотання додала викопіювання з кадастрової карти, копію паспорта, копію ідентифікаційного номера та довіреність для уповноваженого представника.

За результатами розгляду вказаного клопотання, відповідачем 02.08.2019 року за вих. № Г-12854/0-2741/0/95-19 листом «Про розгляд клопотання» позивачеві відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Відмова мотивована тим, що земельна ділянка, яку бажає отримати позивач у власність для ведення особистого селянського господарства, згідно наданих графічних матеріалів розміщена на пасовищі, які за своїми природними особливостями і призначенням мають використовуватись для сінокосіння та випасання худоби. Виробництво та переробка сільськогосподарської продукції на даному виді угідь на передбачається. Крім того, відповідач вказав, що місце розташування об`єкта не відповідає схемі землеустрою документації із формування території сільської ради, а також не містить обґрунтованих рішень організацій раціонального використання та охорони земель.

Не погоджуючись з цим, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, ЗК України.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів (п. б ч. 1 ст. 121 ЗК України).

Згідно абз. 1 ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Системний аналіз наведених норм доводить, що громадяни можуть набувати право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності виключно за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Для цього такі громадяни мають звернутись з відповідним клопотанням до уповноважених органів. До клопотання додають визначені документи. Суб`єкт владних повноважень, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до своїх повноважень, розглядає таке клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Одночасно, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

У свою чергу, зміст ст. 118, 122 ЗК України свідчить про те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулась до відповідача з клопотанням щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель запасу сільськогосподарського призначення пасовища, до якого додала графічний матеріал земельної ділянки із позначенням бажаного місця розташування. Відповідач відмовив позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у зв`язку з тим, що ця земельна ділянка розміщена на пасовищі, яке за своїми природними особливостями і призначенням використовується для сінокосіння та випасання худоби. Крім того, вказав що місце розташування об`єкта не відповідає схемі землеустрою документації із формування території сільської ради, а також не містить обґрунтованих рішень організацій раціонального використання та охорони земель.

У цьому контексті суд вказує, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік не передбачає виключень, розширеного тлумачення та є загальним для всіх. Відмова з інших, не передбачених у вказаному вище переліку, причин є незаконною.

Відповідач відмовляючи у надання дозвоул на розробку проекту землеустрою вказав на невідповдініть місця розташування об`єкта схемі землеустрою документації із формування території сільської ради. Таким чином, підстава, яка стала причиною відмови, передбачена положеннями ЗК України, відповідно посилання позивача на відсутність причин відмови у наданні дозволу на розробу проекту землеустрою є не обгрунтованим, адже не відповідає дійсності. Суд вказує також на те, що на відповідача не покладений обов`язок щодо детального поясненння причин відмови, в той час коли така підставі чітко передбачена положеннями земелнього законодаства.

Крім цього, із положень ст.і 79-1 ЗК України слідує, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку, що розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки необхідне для формування земельної ділянки.

Такий висновок також узгоджується з положеннями ст. 50 Закону України "Про землеустрій", відповідно до якої проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка на території Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області є сформованою та їй присвоєно відповідний кадастровий номер.

Таким чином, земельна ділянка, яку бажає отримати позивач у власність, на території Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області використовується для громадського пасовища.

Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 року № 548, визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів.

В зазначеному класифікаторі землі сільськогосподарського призначення поділяються, зокрема, на землі, для ведення особистого селянського господарства та на землі для сінокосіння і випасання худоби.

Нормами ч. 2 ст. 22 ЗК України визначено, що до земель сільськогосподарського призначення належать, зокрема, сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ст. 34 ЗК України громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.

Таким чином, відповідно до вимог ЗК України земельні ділянки, призначені для сінокосіння та випасання худоби можуть бути переданні громадянам виключно на умовах користування (в оренду).

До такого правового висновку дійшов й Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 12.09.2019 року у справі № 120/611/19-а.

Як встановлено судом, позивач звернулась до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність саме із земель запасу для ведення особистого селянського господарства - пасовища.

Відповідно до даних Державного земельного кадастру запитувана позивачем земельна ділянка належить до категорії земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для сінокосіння і випасання худоби, що, в свою чергу, унеможливлює її передачу у власність.

Суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що земельна ділянка, яку позивач бажає отримати у власність для ведення особистого селянського господарства належить до земель загального користування, тобто є загальнодоступними для всіх суб`єктів і не можуть передаватися у приватну власність. Надання дозволу позивачу на розроблення землевпорядної документації відведення у власність земельних ділянок загального користування порушить права інших осіб щодо їх використання, так як ці земельні ділянки виділені для об`єктивної необхідності - загального випасання худоби.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 року категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес" (п. 54 рішення).

Отже, при прийнятті рішення суд враховує те, що задоволення суспільної потреби при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну ставиться у перевагу приватному інтересу конкретної особи.

Стосовно тверджень позивача, що рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою має бути оформлене розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом, суд зазначає таке.

Аналіз вимог ЗК України свідчить про відсутність конкретної встановленої форми, якої повинні дотримуватись уповноважені органи при прийнятті рішення щодо надання або відмови у надані відповідного дозволу громадянам. Тобто, не визначено прямого обов`язку уповноважених органів реалізувати ці повноваження у формі рішення, листа, наказу тощо. ЗК України є законом, яким, у першу чергу, повинні керуватись уповноважені органи при прийнятті вказаних рішень ( ст. 19 Конституції України).

Суд зазначає, що оскільки законодавцем не визначена конкретна форма рішення, яке повинен прийняти уповноважений орган, за результатом розгляду клопотання громадянина, відповідно форма такого рішення не впливає на суть правовідносин і не може порушувати права чи інтереси особа, яка звернулась з відповідним клопотанням. Уповноважений орган може прийняти рішення у будь-якій формі, увагу слід звертати на суть самого прийнятого рішення та правомірність його прийняття. Як надання дозволу, так і відмова у наданні дозволу можуть бути викладені у будь-якій формі, але правомірність наданого дозволу або наданої відмови не залежить від форми прийнятого рішення. Уповноваженим органом може бути прийнятий наказ про відмову у наданні дозволу і громадянин буде оскаржувати відмову, яка викладена у належній, на думку позивача, формі, якщо вважає таку відмову протиправною.

У відповідності до вимог п. 8 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 333 від 29.09.2016 року (далі - Положення), Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Аналіз наведеного доводить, що відповідач видає саме організаційно-розпорядчі накази. Вказані накази стосуються організаційних та розпорядчих питань і такі питання можуть виникати лише під час внутрішньої діяльності відповідача та її регулювання.

Відповідач, у відповідності до вимог п.п. 13 п. 4 Положення, здійснює розпорядження землями державної власності, але по даній справі мова йдеться не про розпорядження вже землею державної власності, а лише надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою.

Крім цього, Положенням передбачено прийняття відповідачем і інших письмових документів (пропозиції, акти перевірок, протоколи, розрахунки, висновки тощо). Абз. 2 п. 8 Положення визначено, що акти відповідача можуть бути скасовані Головою Держгеокадастру.

Таким чином, відповідач у межах своїх повноважень може приймати рішення з різних питань та викладати їх не тільки у формі наказів. Від так, оформлення рішення щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою або ж відмова у цьому не у формі наказу не може бути підставою для визнання його протиправним та скасування.

З огляду на все вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у наданні позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,1 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення на території Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області за межами населеного пункту, викладеної в листі від 02.08.2019 року за вих. № Г-12854/0-2741/0/95-19 «Про розгляд клопотання», задоволенню не підлягають.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,1 га на території Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, за межами населеного пункту, з прийняттям обґрунтованого та законного рішення, суд зазначає наступне.

Кожна особа, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 2 цієї ж статті захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом, і вчинення таких дій не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З огляду на те, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у наданні позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою, викладеної в листі від 02.08.2019 року за вих. № Г-12854/0-2741/0/95-19 «Про розгляд клопотання», відмовлено, відповідно позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,1 га на території Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області за межами населеного пункту, з прийняттям обґрунтованого та законного рішення, також не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Стосовно поданої представником позивача заяви щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд, виходячи із приписів ст. 139 КАС України, вказує, що питання про розподіл судових витрат вирішується виключно у випадках задоволення (повного/часткового) позовних вимог. З огляду на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат за даних обставин.

Керуючись Конституцією України, Земельним кодексом України, Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 року № 548, Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 333 від 29.09.2016 року, та ст. 2, 6, 9, 73- 78, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправними дій Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,1 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення на території Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, за межами населеного пункту, викладеної в листі від 02.08.2019 року за вих. № Г-12854/0-2741/0/95-19 «Про розгляд клопотання» та зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,1 га на території Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, за межами населеного пункту, з прийняттям обґрунтованого та законного рішення, відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, б. 63, м. Вінниця, 21027)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 16.12.2019 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна