Справа № 340/2141/19
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2019 року м. Кропивницький Справа № 340/2141/19

Кіровоградський окружний адміністративний суд, у складі судді Хилько Л.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом:

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , національний паспорт серії НОМЕР_1 виданий Знам`янським МРВ УМВС України в Кіровоградській області, 13.12.1996 року; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 )

до відповідача:

Петрівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області (; адреса: вул. Викреста, буд. 12а, с. Петрове, Знам`янського району, Кіровоградської області, 27450)

про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення заборгованість за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Петрівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Петрівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області №037 від 10.05.2019 року про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 36 КЗпП України;

- поновити ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на роботі в Петрівській сільській раді Знам`янського району Кіровоградської області () на посаді головного спеціаліста - бухгалтера;

- стягнути з Петрівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 суму вимушеного прогулу в розмірі, що буде обраховано окремо на час винесення рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуване розпорядження винесено відповідачем протиправно, оскільки підстави для його винесення відсутні та як наслідок звільнення з роботи протиправне, тому, вважає його необґрунтованим та просить суд скасувати його.

У судовому засіданні позивачем наголошено на протиправному її звільненні із посади головного спеціаліста - бухгалтера, та вказано на задоволенні позовних вимог.

Представником відповідача подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому наголошено на безпідставності адміністративного позову, а оскаржуване розпорядження вважає правомірним оскільки його було видано з дотриманням вимог чинного законодавства (а.с.30).

В судовому засіданні представником відповідача позицію викладену в письмовому відзиві підтримано та наголошено на відмові в задоволенні позовних вимог.

На підставі відповідної ухвали від 22.11.2019 року, судом вирішено здійснити подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Предметом спору в даній справі є законність та обґрунтованість дій голови Петрівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області при винесенні розпорядження №037 від 10.05.2019 року про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 .

При вирішенні даного спору суд враховує наступні фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , національний паспорт серії НОМЕР_1 виданий Знам`янським МРВ УМВС України у Кіровоградській області 13.12.1996 року; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ; призначена на посаду головного спеціаліста-бухгалтера Петрівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області з 03.12.2012 року як таку, що пройшла конкурсний відбір, що підтверджується відповідним розпорядженням сільського голови №076 від 30.11.2012 року (а.с.5-6,100).

Судом встановлено, що 24.04.2019 року головний спеціаліст-бухгалтер ОСОБА_1 24.04.2019 року подала на ім`я сільського голови Петрівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області заяву, в якій просила її звільнити за згодою сторін з 16 травня 2019 року (а.с.80).

В свою чергу, на підставі такої заяви, 10.05.2019 року головою Петрівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області Шульгою Л.М. видано розпорядження №037 про звільнення з 16 травня 2019 року ОСОБА_1 головного спеціаліста-бухгалтера з апарату управління Петрівської сільської ради за угодою сторін за п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю (а.с.82).

Таке розпорядження, відображено у відповідному журналі реєстрації розпоряджень сільського голови за 2019 рік 10.05.2019 року за порядковим номером 41 (а.с.107-112).

11.05.2019 року ОСОБА_1 , на ім`я сільського голови написала заяву про анулювання заяви про звільнення з згодою сторін від 24.04.2019 року (а.с.106).

Розпорядження №037 секретарем сільської ради для ознайомлення та підпису було подано ОСОБА_1 14.05.2019 року (а.с.11).

Натомість, головний спеціаліст-бухгалтер ОСОБА_1 від підпису розпорядження відмовилась та повернула розпорядження, про що було складено акт Петрівської сільської ради від 14.05.2019 року №1 про відмову ОСОБА_1 від поставлення підпису для ознайомлення із розпорядженням, який засвідчили секретар сільської ради, сільський голова, касир сільської ради (а.с.104).

Таке розпорядження було надіслано поштою для вручення, що відображено у доповідній записці секретаря сільської ради ОСОБА_3 адресованій сільському голові (а.с.103).

Крім того, 14.05.2019 року головний спеціаліст-бухгалтер Петрівської сільської ради на ім`я сільського голови подало заяву надання їй відпустки без збереження заробітної плати терміном на 1 календарний день 14.05.2019 року у зв`язку із сімейними обставинами (а.с.102).

Сільським головою Петрівської сільської ради 14.05.2019 року було видано розпорядження №038 про надання відпустки ОСОБА_1 без збереження заробітної плати на підставі її розпорядження (а.с.83).

Так, судом встановлено, що зі спірним розпорядженням №037 позивач була ознайомлена 15.05.2019 року о 8-00 год., що засвідчено відповідною відміткою на примірнику такого розпорядження, також вказано, що з розпорядженням не згодна, та буде оскаржувати його в судовому порядку (а.с.84).

З матеріалів справи вбачається, що із позивачкою було проведено повний розрахунок по її заробітній платі, що підтверджується відповідною довідкою відповідача, банківськими платіжними дорученнями (а.с.113, 132).

Також, судом встановлено, що 20.12.2018 року на профспілкових зборах працівників Петрівської сільської ради було розглянуто одне питання про порушення правил поведінки посадової особи місцевого самоврядування та Присяги посадової особи головним спеціалістом - бухгалтером ОСОБА_1 та вирішено, що поведінка посадової особи місцевого самоврядування ОСОБА_1 є порушенням Присяги, та такі дії є не дисциплінарним порушенням, а наслідком невідповідності займаній посаді за моральними та діловими якостями посадової особи як суб`єкта зі спеціальним статусом. Запропоновано профспілковому комітету порушити клопотання до сільського голови про невідповідність займаній посаді за моральними та діловими якостями посадової особи як суб`єкта зі спеціальним статусом, що відображено у відповідному протоколі таких зборів №5 (а.с.93-94).

За таких обставин, позивач звернулась до суду з даним позовом за захистом порушеного, на її думку, права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

За змістом положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. Порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч.1 ст. 5 КАС України).

Тобто, виходячи з аналізу вищезазначеної правової норми, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цією дією.

Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй (ст. 8). На ці обставини неодноразово вказував Конституційний Суд України у своїх рішеннях, зокрема, рішенні №7-рп/2003 від 10.04.2003 року, рішенні №9-рп/2004 від 07.04.2004 року, рішенні №1-рп/2007, рішенні №19-рп/2008 від 02.10.2008 року.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом 17 ч.1 ст. 3 КАС України визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цією дією.

Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй (ст. 8). На ці обставини неодноразово вказував Конституційний Суд України у своїх рішеннях, зокрема, рішенні №7-рп/2003 від 10.04.2003 року, рішенні №9-рп/2004 від 07.04.2004 року, рішенні №1-рп/2007, рішенні №19-рп/2008 від 02.10.2008 року.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

При прийнятті рішення по цій справі суд керується принципами адміністративного судочинства, зокрема, принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого суд не обмежується тільки документами та заявами про докази, які внесені сторонами, а також здійснює дослідження обставин у справі за власною ініціативою, у т.ч. з метою реалізації завдань адміністративного судочинства.

Статтею 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються: організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики; основи національної безпеки, організації Збройних сил України і забезпечення громадського порядку.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII.

Згідно з ч.2 ст.5 цього Закону, відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба України - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Основні обов`язки державного службовця передбачені статтею 8 зазначеного Закону, а саме: дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; з повагою ставитися до державних символів України; обов`язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов`язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації; забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки; виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України; додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції; запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби; постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності; зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню; надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.

Державні службовці виконують також інші обов`язки, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах.

Відповідно до статті 62 Закону, державний службовець зобов`язаний виконувати обов`язки, визначені статтею 8 цього Закону, а також: не допускати вчинків, несумісних із статусом державного службовця; виявляти високий рівень культури, професіоналізм, витримку і тактовність, повагу до громадян, керівництва та інших державних службовців; дбайливо ставитися до державного майна та інших публічних ресурсів.

Державний службовець особисто виконує покладені на нього посадові обов`язки.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

За змістом частини 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 Кодексу законів про працю України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Положеннями статті 21 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 36 КЗпП України визначено перелік підстав припинення трудового договору.

Пунктом 1 статті 36 КЗпП України визначено, що підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Так, судом з матеріалів справи встановлено, що 24.04.2019 року позивачкою було подано заяву про звільнення її з 16 травня 2019 року за згодою сторін (а.с.9).

На підставі такої заяви 10.05.2019 року головою Петрівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області було видано розпорядження №037 про припинення трудового договору (контракту) та звільнення її з 16 травня 2019 року з апарату управління Петрівської сільської ради ОСОБА_1 за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю (а.с.11).

Суд зауважує, що за вищевказаного правового врегулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

Недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

В пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказала, що спірне розпорядження було винесено відповідачем задніми числами, також вказала, що відповідачем не було оголошено та не було проведено конкурс на зайняття вакантної посади головного спеціаліста-бухгалтера до 17.05.2019 року.

З наданого відповідачем в якості доказу по даній адміністративній справі табелю обліку використання робочого часу Петрівської сільської ради за травень 2019 рік, вбачається, що головний спеціаліст-бухгалтер ОСОБА_1 у травні 2019 року відпрацювала всього 10 днів, з урахуванням святкових днів даному місяці та перебування її у відпустці (а.с.136-140).

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка голова Петрівської сільської ради ОСОБА_2 підтвердив вищевказані обставини, вказав на втраченому авторитеті позивача як головного спеціаліста-бухгалтера як державного службовця у зв`язку із неналежною її поведінкою, яка підриває авторитет сільської ради та наголосив на правомірності спірного розпорядження (а.с.141-142).

Також, свідок ОСОБА_2 повідомив суду, що після звільнення ОСОБА_1 було оголошено конкурс та проведено його відповідно, так як така посада не може бути вакантною, оскільки таким спеціалістом проводяться всі відповідні нарахування по розпорядженню коштів, що надходять до бюджету сільської ради. Тому наразі, посада, яку обіймала ОСОБА_1 у штаті сільської ради, не є вакантною.

Відтак, твердження позивача викладені в адміністративному позові не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п.36, від 01.07.2003, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Отже, при дослідженні дій голови Петрівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області, щодо видання розпорядження №037 «Про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін» на предмет їх відповідності вимогам чинного законодавства, у сув`язі із встановленими фактичними обставинами справи, суд не встановив порушень процедурного та спеціального законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 6 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Як передбачає ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов`язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

Вирішуючи питання про застосування статті 13 Конвенції, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Аманн проти Швейцарії» (Заява N 27798/95 п.88) зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає, щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди. Однак це положення не вимагає безумовного досягнення вирішення спору на користь заявника.

Разом з тим, сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії» і «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах («Онер`їлдіз проти Туреччини»).

Крім того, суд враховує, що принцип презумпції невинуватості перш за все є гарантією процесуального характеру по кримінальних справах, але за висновками ЄСПЛ його сфера застосування є значно ширшою: він є обов`язковим не тільки для кримінального суду, який приймає рішення щодо обґрунтованості обвинувачення, але й для всіх інших державних органів. Так, на думку ЄСПЛ замах на презумпцію невинуватості може виходити не тільки від суду чи судді, але й від інших публічних влад.

При цьому, принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення. В рішенні № 37801/97 від 01 липня 2003 р. по справі «Суомінен проти Фінляндії» Європейський суд вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень при вчиненні спірних дій, діяв з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дій (прийняття рішення), з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та з дотримання принципу верховенства права.

Суд звертає увагу позивача на те, що обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункту 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, суд зауважує, що «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На думку суду, позивачем не надано достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а відповідач довів, що діяв з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та вимог законодавства України.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розподілу та присудженню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 90, 139, 242 - 246, 250, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , національний паспорт серії НОМЕР_1 виданий Знам`янським МРВ УМВС України в Кіровоградській області, 13.12.1996 року; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Петрівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області (; адреса: вул. Викреста, буд.12а, с. Петрове, Знам`янського району, Кіровоградської області, 27450) про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення заборгованість за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені ст. ст. 255, 295 КАС України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-денний строк з дня отримання його копії.

Згідно до пп.15.5 п.1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Кіровоградський окружний адміністративний суд.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Л.І. Хилько