Справа № 428/6255/19
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року справа №428/6255/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Компанієць І.Д., Блохіна А.А., розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 липня 2019 року (повне судове рішення складено 16 липня 2019 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 428/6255/19 (суддя в І інстанції Посохов І.С.) за позовом ОСОБА_1 до поліцейського взводу № 2 роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області рядового поліції Мартовіцького Захара Володимировича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

УСТАНОВИВ:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до поліцейського взводу № 2 роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Луганській області рядового поліції Мартовіцького Захара Володимировича (далі Поліцейський) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21 травня 2019 року Поліцейським за результатами розгляду справи про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), винесено постанову серії ЕАВ № 1165796 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 гривень.

Відповідно до цієї постанови, 21.05.2019 о 5 годині 26 хвилин водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом СПВ 20 РУТА ЗНГ, ВВ 4353 СН, в районі б. 1 по вул. Новікова м. Сєвєродонецька, рухався зі швидкістю 83 км/год. в населеному пункті, позначеному дорожнім знаком 5.45 «Початок населеного пункту», при дозволеній швидкості 50 км/год. Швидкість вимірювалась приладом TRU CAM ТСО 00670, похибка - 2 км/год., чим порушив п. 12.4 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України) (Порушення швидкісного режиму в населених пунктах (дозволена швидкість не більше 50 км/год.).

Користуючись правом оскарження постанови, ОСОБА_1 звернувся до суду, оскільки вважав, що вказану постанову було складено з численними порушеннями законодавства України, зазначені в ній дані не відповідають фактичним обставинам, а сама постанова підлягає скасуванню, оскільки в ній не зазначено та не надано жодного доказу, відповідно до ст. 251 КУпАП. Постанова винесена без додержання положень ст. 280 КУпАП, тому просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що місцевий суд дійшов висновків про відмову у задоволенні позовних вимог без повного та об`єктивного дослідження наявних доказів, наголошує, що адміністративного правопорушення позивач не скоював. Апелянтом вказано, що до оскаржуємої постанови не надано жодного доказу вчинення позивачем інкримінованого йому адміністративного правопорушення та відсутні відомості про технічний засіб, на який провадився відеозапис, тому, на переконання апелянта, суд першої інстанції не повинен був брати до уваги наданий відповідачем відеозапис, як допустимий доказ у розумінні статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) та ст. 251 КУпАП. Також наголосив, що вимірювання швидкості руху автомобіля позивача було проведено за допомогою несертифікованого технічного засобу, а тому накладення адміністративного стягнення є неправомірним.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що постановою Поліцейського серії ЕАВ № 1165796 від 21.05.2019 позивача було визнано винним у порушенні п. 12.4 ПДР України, тобто у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 грн. Підставою притягнення до адміністративної відповідальності, згідно з наведеною постановою, було те, що 21.05.2019 о 5 годині 25 хвилин у м. Сєвєродонецьк водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «СПВ 20», номерний знак НОМЕР_1 , у м. Сєвєродонецьку по вул. Новікова, 1, рухався зі швидкістю 83 км/год. у населеному пункті, позначеному дорожнім знаком 5.45 «Початок населеного пункту», при дозволеній швидкості 50 км/год., чим порушив п. 12.4 ПДР України. Швидкість вимірювалась приладом TRU CAM TC 000670, похибка +/- 2 км/год. Порушення швидкісного режиму в населених пунктах (дозволена швидкість не більше 50 км/год.).

Отже, спірним у справі є факт вчинення позивачем порушення п. 12.4 ПДР та, як наслідок, правомірність постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі серійний номер ЕАВ № 1165796 від 21.05.2019 за ознаками ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення врегульований статтею 288 КУпАП. Відповідно до пункту третього частини першої цієї норми, постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 1 статті 8 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580) поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 8 ч. 1 статті 23 зазначеного Закону поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до ч. 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють ПДР України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Як вбачається з оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення, вона містить: найменування посадової особи, який винесла постанову - поліцейський УПП в Луганській області рядовий поліції Мартовіцький Захар Володимирович 1 батальйон 3 рота; дату розгляду справи - 21 травня 2019 року; відомості про особу, щодо якої розглядається справа ОСОБА_1 ; суть адміністративного правопорушення, опис обставин, встановлених при розгляді справи, зокрема, порушення п. 12.4 ПДР України; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення - ч. 1 ст. 122 КУпАП; прийняте по справі рішення - застосування адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн.

В пункті 1.3 ПДР України зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Відповідно до п. 12.4 ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Частиною першою статті 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.

Судами були досліджені письмові докази, наявні в матеріалах адміністративної справи, та відеозапис, наданий відповідачем, на підставі чого було встановлено таке.

При відтворенні цифрової інформації видно, що екіпаж патрульної поліції зупиняє транспортний засіб «Рута СПВ 20», номерний знак НОМЕР_1 , який перевищив встановлені обмеження швидкості руху у населеному пункті.

Наданий відповідачем відеозапис судом вважається належним доказом, у зв`язку з тим, що безпосередньо містить відеозапис на підтвердження факту порушення позивачем правил дорожнього руху.

Відповідно до підпункту 9 частини 1 статті 31 Закону № 580, поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 40 Закону № 580, поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Отже, наданий відповідачем разом із відзивом на позовну заяву відеозапис може слугувати доказом у справі про адміністративне правопорушення в розумінні норм КАС України.

Статтею 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 75, 76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Отже, колегія суддів приймає до уваги запис відеофіксації вчиненого позивачем адміністративного правопорушення та вважає його належним та допустимим з огляду на вимоги КАС України.

Також відповідачем надано фото з пристрою TruCam про порушення позивачем встановленого ліміту швидкості у місті та відеозйомку вчинення такого правопорушення та процесуального фіксування розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, які також визнаються апеляційним судом належним доказом з огляду на таке.

Лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки.

На підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCam», який було зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером УЗ 197-12.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02 листопада 2015 року № 1362 пристрій TruCam був виключений з Державного реєстру засобів вимірювальної техніки.

Проте, чинним законодавством не передбачено повторного проходження даної процедури (сертифікації) для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію. Тобто, вказана процедура проводилась виключно відносно тих засобів вимірювальної техніки, які планувалося серійно виробляти в Україні або ввозити на територію України відповідними партіями.

Слід зазначити, що така процедура як «сертифікація» взагалі не міститься в нормах чинного законодавства України.

Всі прилади, що використовуються працівниками Департаменту патрульної поліції, пройшли повірку.

Міжповірочний інтервал для TruCam визначено Переліком засобів вимірювальної техніки, типи яких затверджені на підставі результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 05 квітня 2012 року № 437 і становить 1 рік.

Проведення повірки передбачено Порядком проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення її результатів, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 08 лютого 2016 року № 193.

За таких обставин, враховуючи наявні у справі докази, зокрема встановлення правомірності використання засобу лазерної вимірювальної техніки, апеляційний суд вважає, що відповідач під час винесення оскаржуваної постанови діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому підстави для скасування оскаржуваної постанови відсутні.

Отже, позиція позивача про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, а вина позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, є доведеною та підтвердженою матеріалами наявними у справі. Пояснення викладені у позовній заяві та апеляційній скарзі колегія суддів оцінює критично, а невизнання своєї провини у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, пов`язана з його захистом, однак розцінюється як спроба уникнути адміністративної відповідальності.

Не заслуговують уваги доводи позивача про те, що відеозапис, здійснений на відеокамеру поліцейського, не є доказом по справі. Враховуючи те, що наданий відповідачем відеозапис містить інформацію про обставини події, підтверджує скоєння позивачем адміністративного правопорушення, він має розглядатись судом як речовий доказ і оцінюватись у визначений процесуальним законом спосіб, тому наявний в матеріалах справи відеозапис з вимірювача швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCam», яким зафіксований момент правопорушення, є належним та допустимим доказом.

В пункті 6 оскаржуваної постанови (а.с.6) зазначений технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис: TRUCAM TCO 00670, тобто, відповідачем виконані приписи ч.3 ст. 283 КУпАП, чим спростовуються доводи апеляційної скарги і в цій частині.

Зазначений речовий доказ відповідає критеріям належності та допустимості, оскільки одержаний з дотриманням закону та, як зазначалось вище, містить інформацію про обставини, які мають значення для справи.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 524/4247/17 (номер в Єдиному Державному реєстрі судових рішень 81431484).

За таких обставин колегія суддів погоджує висновок місцевого суду, що відповідачем постанову серії ЕАВ № 1165796 від 21.05.2019 про притягнення до адміністративної відповідальності позивача винесено обґрунтовано і на законних підставах, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачами надано суду належно допустимі, достатні докази правомірності оспорюваної постанови про притягнення позивача до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Таким чином, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, що підтверджують факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення та відсутність належних доказів, наданих позивачем на спростування цього факту, - суд вважає, що підстави для скасування постанови про адміністративне правопорушення відсутні.

При прийнятті такого рішення, судом враховано практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «О`Халлоран і Френсис проти Великобританії» зазначено, що будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди; можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

За встановлених в цій справі обставин і правового регулювання спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції погоджує висновок місцевого суду про правомірність спірної постанови у справі про адміністративне правопорушення, яку Поліцейський виніс стосовно ОСОБА_1 .

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, інших важливих аргументів апелянтом не наведено, підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ч.2 ст.77, ч.3 ст.272, п.3 ч.3 ст.286, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ст.ст. 321, 322, ч.1 ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 липня 2019 року у справі № 428/6255/19 залишити без змін.

Повне судове рішення 18 грудня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

І. Д. Компанієць