Справа № 440/2834/19
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2019-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 р.Справа № 440/2834/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.09.2019 року (ухвалене суддею К.І. Клочко, повний текст якого складений 10.09.2019 року) по справі № 440/2834/19за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (в подальшому - ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області, в якому просив: визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.03.2019 р. № Ф-3049-50, якою його повідомлено про необхідність сплати недоїмки з єдиного внеску за 2018 рік у розмірі 77806,52 грн.; зобов`язати Головне управління ДФС у Полтавській області вчинити дії щодо внесення до картки особового рахунку фізичної особи-підприємця відомостей про зменшення суми зобов`язань із самостійно нарахованого єдиного соціального внеску за 2018 рік на 77806,52 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.09.2019 р. відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.09.2019 р. та винести нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Конституції України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Податкового кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2019 р., яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати, відповідача ГУ ДФС у Полтавській області замінено правонаступником ГУ ДПС у Полтавській області.

Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно із ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою технічного запису не здійснювалося.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 16.05.2017 р. зареєстрований як фізична особа - підприємець та з 17.05.2017 р. перебуває на обліку як платник податків і зборів в ДПІ у м. Полтаві на спрощеній системі оподаткування.

Згідно з квитанцій, копії яких знаходяться в матеріалах справи, позивачем щоквартально за 2018 рік сплачено єдиний внесок у розмірі 2457,18 грн., який відповідає мінімальній величині нарахування єдиного внеску.

13.02.2019 р. позивачем сформовано та подано до контролюючого органу Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за формою № Д5 (річна), у Таблиці 1 якого ("Нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування") самостійно визначено суму чистого доходу (прибутку) за звітний період у розмірі 2038390 грн., суму доходу, на яку нараховується єдиний внесок (з урахуванням максимальної величини) у розмірі 398342 грн. та нарахований єдиний внесок за ставкою 22% на загальну суму 87635,24 грн.

У зв`язку з несплатою єдиного внеску за 2018 рік у розмірі, самостійно визначеному в поданому позивачем Звіті, Головним управлінням ДФС у Полтавській області 06.03.2019 р. сформовано вимогу № Ф-3049-50 про сплату боргу (недоїмки), якою повідомлено позивача про необхідність сплати недоїмку з єдиного внеску у розмірі 77806,52 грн.

19.04.2019 р. позивач звернувся до Головного управління ДФС у Полтавській області із заявою, у якій просив провести позапланову перевірку з єдиного внеску за 2018 рік, оскільки ним допущені помилки при заповненні Звіту за формою Д-5 (річна).

За результатами розгляду вищевказаної заяви, листом Головного управління ДФС у Полтавській області вих. № ФОП/П/4121/16-31-13-05-17 від 05.06.2019 р. позивача повідомлено, що визначена у звіті сума єдиного внеску відповідає максимальній величині бази нарахування єдиного внеску за 2018 рік, а тому підлягає сплаті.

18.06.2019 р. позивач звернувся до контролюючого органу з заявою про зняття в електронному кабінеті платника податків із поданого Звіту від 13.02.2019 р. за 2018 рік невірного додатку 5 та таблиці 1, для повторного подання вказаної звітності із вірними показниками.

Листом Головного управління ДФС у Полтавській області від 17.07.2019 р. вих. № ФОП/П/5350/16-31-50-13-23 позивача повторно повідомлено про необхідність сплати єдиного внеску за 2018 рік у розмірі, самостійно визначеному у поданому Звіті.

Не погодившись з вимогою про сплату боргу (недоїмки), позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні апеляційного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана податкова вимога обґрунтована та не підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок ( п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», для платників, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок; мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Абзацом 1 частини 5 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" мінімальну заробітну плату визначено у розмірі 3723 грн.

Таким чином, мінімальний страховий внесок у 2018 році становив 819,06 грн. щомісячно (3723 грн. х 22%), а максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - 55845 грн (3723 грн. х 15).

Фізична особа - підприємець, яка обрала спрощену систему оподаткування, самостійно визначає для себе розмір єдиного внеску до сплати. Законом лише визначено мінімальну та максимальну щомісячну величину єдиного внеску, а саме: від 819,06 грн. до 12285,90 грн.

Наказом Міністерства фінансів України 14.04.2015 р. № 435 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 15.05.2018 р. № 511) затверджено Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування(в подальшому - Порядок № 435).

Пунктом 1 розділу ІІ Порядку № 435 встановлено, що звіт до органів доходів і зборів подається страхувальником або відповідальною особою страхувальника за основним місцем взяття на облік як платника єдиного внеску в органах доходів і зборів в один із таких способів: засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації ЕЦП відповідальних осіб у порядку, визначеному законодавством; на паперових носіях, завірений підписом керівника страхувальника та скріплений печаткою (за наявності), разом з електронною формою на електронних носіях інформації; на паперових носіях, якщо у страхувальника кількість застрахованих осіб не перевищує п`яти; надсилання поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення за умови, що у страхувальника кількість застрахованих осіб не перевищує п`яти.

Згідно із пунктом 13 розділу ІІ Порядку № 435, ФО - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства зобов`язані подавати самі за себе Звіт незалежно від того, чи ведуть вони підприємницьку діяльність, крім ФО - підприємців, зазначених у пункті 3 розділу III цього Порядку.

Відповідно до пункту 16 розділу ІІ Порядку № 435, відповідальним за правильність та достовірність заповнення Звіту є страхувальник.

Пунктом 2 розділу ІІІ Порядку № 435 визначено, що ФО - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, формують та подають до органів доходів і зборів Звіт самі за себе один раз на рік до 10 лютого року, що настає за звітним періодом. Звітним періодом є календарний рік. Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску подається за формою N Д5 згідно з додатком 5 до цього Порядку із зазначенням типу форми "початкова".

Тобто, фізична особа - підприємець, яка обрала спрощену систему оподаткування, зобов`язана подати до контролюючого органу Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за формою №Д5, у якому самостійно визначити суму нарахованого єдиного внеску за звітний рік та саме страхувальник несе відповідальність за повноту та достовірність заповнення такого Звіту.

Судовим розглядом встановлено, що позивачем у поданому звіті самостійно розраховано суму єдиного внеску до сплати за 2018 рік у розмірі, визначеному законом залежно від наявного доходу, а саме: у січні, березні, червні та грудні 2018 року позивачем дохід не отримано, та єдиний внесок нарахований у мінімальному розмірі, що становить 819,06 грн.; за лютий, квітень, травень, липень, вересень - листопад 2018 року єдиний внесок нарахований на суму доходу у межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до пункту 2 розділу V Порядку № 435, у разі виявлення страхувальником у Звіті після закінчення строку подання такого Звіту помилки в реквізитах (крім сум), що стосується страхувальника або застрахованої особи, подаються скасовуючи документи, тобто страхувальник повинен сформувати та подати Звіт за попередній період, який містить перелік таблиць Звіту, відповідну таблицю із зазначенням типу форми "скасовуюча" з відомостями, які були помилкові, на одну або декількох застрахованих осіб та відповідну таблицю із зазначенням типу форми "початкова" із зазначеними правильними відомостями на одну або декількох застрахованих осіб, при цьому таблиця 6 додатка 4 до цього Порядку має містити дані щодо кожної застрахованої особи окремо.

Звіт, сформований для виправлення помилок за попередні звітні періоди, не має містити таблиць 1 - 4 додатка 4 до цього Порядку. При цьому внесення змін до сум нарахованої заробітної плати або доходу та у зв`язку з цим до нарахованих сум єдиного внеску за звітний місяць при формуванні і поданні скасовуючих документів не допускається.

Якщо потрібно повністю скасувати відомості, зазначені в таблицях 5, 7 додатка 4 до цього Порядку, подаються тільки скасовуючи документи щодо виявлених недостовірних відомостей про застраховану особу.

Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що Порядком № 435 не передбачено повторне подання Звіту за один і той же період після граничного терміну подання Звіту, з метою самостійного виправлення сум нарахованого єдиного внеску.

Крім того, подання Звіту після закінчення визначеного Порядком № 435 строку його формування не звільняє платника від сплати єдиного внеску, який визначений платником у такому Звіті та остаточні розрахунки проводяться саме на підставі Звіту за попередній рік.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до абз. 2 п. 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.15 № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 4.05.18 №469), (в подальшому - Інструкція № 449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки).

Згідно із п. 3 розділу VI Інструкції № 449, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Абзацом 1 пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Судовим розглядом встановлено, що на підставі Звіту, поданого позивачем 13.02.2019 р. Головним управлінням ДФС у Полтавській області внесені дані до інтегрованої картки платника про самостійно нараховану таким платником суму єдиного внеску, з урахуванням попередньої сплати за звітний рік, тобто, станом на 28.02.2019 р., згідно облікових даних інформаційної системи ДФС у позивача обліковувалась недоїмка зі сплати єдиного внеску у розмірі 77806,52 грн., у зв`язку з чим контролюючим органом сформовано в автоматичному режимі вимогу № Ф-3049-50 про сплату боргу (недоїмки).

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суд першої інстанції, що оскаржувана податкова вимога обґрунтована та не підлягає скасуванню, оскільки сформована контролюючим органом на підставі інтегрованої картки платника єдиного внеску, в якій вказані відомості про суму єдиного внеску, який самостійно нарахований позивачем та відображений у Звіті за 2018 рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 05.09.2019 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись ст. ст. 9, 243, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.09.2019 року по справі № 440/2834/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич
Повний текст постанови складено 16.12.2019 року