Справа № 826/5761/15
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 грудня 2019 року

м. Київ

справа №826/5761/15

касаційне провадження №К/9901/26652/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Офісу великих платників податків ДФС на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2015 (головуючий суддя - Лічевецький І.О., судді: Грищенко Т.М., Мацедонська В.Е.) у справі № 826/5761/15 за позовом Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» до Офісу великих платників податків ДФС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Державне територіально-галузеве об`єднання «Південно-західна залізниця» звернулось до суду з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків ДФС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 23.03.2015 № та від 23.03.2015 № .

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 20.07.2015 в задоволенні адміністративного позову відмовив повністю.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.10.2015 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.07.2015 скасував та прийняв нову - про задоволення адміністративного позову. Визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 23.03.2015 № та від 23.03.2015 № .

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Офіс великих платників податків ДФС оскаржив його в касаційному порядку.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2015 та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.07.2015.

В обґрунтування своїх вимог Офіс великих платників податків ДФС посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме: пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпунктів 7.2.3, 7.2.8 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пунктів 138.1, 138.2 статті 138, підпунктів 139.1.6, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статей 7, 9, 86, 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції).

При цьому наголошує на безтоварності розглядуваних господарських операцій.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що контролюючим органом проведено документальну позапланову виїзну перевірку Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток та податку на додану вартість при проведенні взаєморозрахунків із Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський машинобудівний завод» за період з 01.01.2010 по 31.10.2013, за результатами якої складено акт від 12.03.2015 № 12/28-10-42-10/04713033.

За її наслідками відповідач дійшов висновку про порушення позивачем вимог пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпунктів 7.2.3, 7.2.8 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пунктів 138.1, 138.2 статті 138, підпунктів 139.1.6, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з огляду на неправомірне формування даних податкового обліку за наслідками здійснення господарських операцій із придбання товарно-матеріальних цінностей (дизельних двигунів, силових дизель-електричних установок, запасних частин до колійних машин, клапанів електропневматичних, електромагнітів соленоїдних, комплектів комплектуючих для капітального ремонту колійних машин, лопат, ковдр зимових, інструментів для свердління, калібраторів, мегомметрів, запасних частин до колійних машин, електродвигунів, насосів, пил дискових), а також послуг з модернізації колійних машин та капітального ремонту клещевидно-вагових уповільнювачів типу КВ-3 у Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський машинобудівний завод» у зв`язку з безтоварністю таких поставок.

Обґрунтовуючи свою позицію, Офіс великих платників податків ДФС посилався на податкову інформацію (постанову слідчого про призначення перевірки, акти перевірок та акти про неможливість проведення зустрічних звірок Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський машинобудівний завод» та контрагентів останнього), непідтвердження реального здійснення господарських операцій по ланцюгам постачання та фіктивність деяких постачальників у таких ланцюгах. Крім того, відповідач зазначав про ненадання платником під час перевірки видаткових накладних щодо деяких господарських операцій.

На підставі зазначеного акта перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 23.03.2015 № , згідно з яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток у розмірі 3111246,00 грн. за основним платежем та 1555623,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, та від 23.03.2015 № , згідно з яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 2900602,00 грн. за основним платежем та 1450301,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Визнаючи протиправними та скасовуючи названі акти індивідуальної дії, суд апеляційної інстанції виходив, зокрема, з наявності в позивача всіх необхідних документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського та податкового обліку, а також ненадання органом доходів і зборів доказів на підтвердження обізнаності Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» щодо протиправного характеру діяльності його контрагентів, прямої чи опосередкованої причетності до такої протиправної діяльності з метою отримання податкової вигоди.

За правилами підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Подібні за правовим регулюванням норми закріплено й у пункті 138.2 статті 138, підпункті 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пунктах 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, валові витрати (витрати) для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому потрібно, щоб ці документи підтверджували і розкривали суть, внутрішню сторону господарських операцій, їх справжність, економічну вигоду (виправданість, ризик) й ділову мету. Щоб так кваліфікувати природу господарських операцій, необхідно послатись на допустимі та належні докази, якими засвідчується стан (якість) таких операцій. Без цього неможливо перевірити правильність обчислення і сплати сум податкових (грошових) зобов`язань на підставі таких операцій.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, за змістом статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У спірній ситуації суд першої інстанції виходив із того, що долучені позивачем до матеріалів справи документи не є достатніми доказами фактичного здійснення оспорюваних операцій.

Так, Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно-західна залізниця» не надано доказів, які б свідчили про оприбуткування та подальший рух (списання, зберігання на складі, продаж третім особам, використання при виконанні робіт тощо) придбаних у Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський машинобудівний завод» товарно-матеріальних цінностей. Зокрема, відсутні докази на підтвердження мети придбання та фактичного використання чи зберігання електродвигунів, підшипників, печатної плати, лопат, ковдр, насосів та інших комплектуючих для провадження господарської діяльності залізниці.

Не надано позивам і доказів фактичного здійснення та мети придбання для використання в господарській діяльності послуг з модернізації обладнання, пуско-налагоджувальних робіт, демонтажу, переобладнання систем контрольно-вимірювальної апаратури та ревізії генераторів. Зокрема, матеріали справи не містять доказів належності Державному територіально-галузевому об`єднанню «Південно-західна залізниця» або його структурним підрозділам обладнання, яке модернізовано, не обґрунтовано, яким чином проведено модернізацію та як це зафіксовано. Не представлено платником інформації щодо місця надання послуг, переліку систем контрольно-вимірювальної апаратури, які демонтовано та переобладнано, а також не обґрунтовано, яким чином це пов`язано із його господарською діяльністю.

Враховуючи викладене, є цілком об`єктивним висновок суду першої інстанції про недоведеність Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно-західна залізниця» того, що здійснені ним із Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський машинобудівний завод» господарські операції мають реальний характер, а придбані товари та послуги пов`язані з господарською діяльністю позивача, що, в свою чергу, виключає можливість відображення таких операцій у його податковому обліку.

В той же час, суд апеляційної інстанції правильно звернув увагу на положення пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якого контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

Водночас пунктом 102.2 статті 102 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що грошове зобов`язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті, якщо: податкову декларацію за період, протягом якого виникло податкове зобов`язання, не було подано; посадову особу платника податків (фізичну особу-платника податків) засуджено за ухилення від сплати зазначеного грошового зобов`язання або у кримінальному провадженні винесено рішення про його закриття з нереабілітуючих підстав, яке набрало законної сили.

Вимоги частин четвертої та п`ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях), які кореспондують правилам частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15.12.2017), зобов`язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Утім суд апеляційної інстанції в порушення наведених процесуальних приписів не перевірив наявність або відсутність у контролюючого органу відповідних підстав, які б надавали йому право збільшити суми грошових зобов`язань згідно з оскаржуваними актами індивідуальної дії без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

В свою чергу, суд касаційної інстанції згідно з частиною другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, постановлене у справі рішення Київського апеляційного адміністративного суду підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції на підставі встановлених ним обставин та досліджених доказів, з урахуванням принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, повинен дійти висновку про обґрунтованість/безпідставність заявлених позовних вимог у відповідній частині із застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Офісу великих платників податків ДФС задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2015 у справі № 826/5761/15 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк