Справа № 344/20036/19
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/12807/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання - Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу адвоката Самолюка Василя Васильовича, який діє в інтересах громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2019 року у справі № 344/20036/19 за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області до громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання з метою ідентифікації,-

суддя в 1-й інстанції - Ковалюк І. П.,

час ухвалення рішення - 11.11.2019 року, 14:58 год.,

місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення - не зазначена,

в с т а н о в и в:

Позивач - Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області звернувся в суд з позовом до відповідача - громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , в якому просив примусово видворити з України та затримати з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на шість місяців.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2019 року позов задоволено. Примусово видворено за межі України громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в країну походження - Ісламську Республіку Пакистан. Затримано громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, адвокат Самолюк В. В., який діє в інтересах громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що ст.30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачає, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави. Разом з тим, зазначає, що з оскаржуваного рішення не вбачається, що позивачем приймалось рішення щодо відповідача про примусове повернення з території України та докази того, що відповідач ухилявся чи ухилятиметься від виконання цього рішення. Крім того, звертає увагу, що оскільки, позивачем застосована процедура затримання відповідача одночасно з поданням позову про примусове видворення, то позовна вимога про затримання є додатковою, а тому подальше затримання відповідача можливе лише у контексті задоволення позову про примусове видворення. Просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач - Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що примусове видворення іноземця або особи без громадянства може бути застосоване у випадку наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Звертає увагу, що відповідач, грубо порушуючи вимоги чинного законодавства України, втративши правові підстави подальшого перебування в Україні, територію України не залишив, не здійснював жодних дій щодо її залишення та ухилявся від виїзду з України. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представники позивача - Думенко В. П., Рибачук В. В. у судовому засіданні не погодилися з доводами апеляційної скарги і вважають, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідач та представник відповідача (апелянта) у судове засідання не прибули, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у їх відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Ісламської Республіки Пакистан.

08 листопада 2019 року під час здійснення заходів по виявленню іноземців та осіб без громадянства, які знаходяться на території України нелегально, чи в інший спосіб порушують законодавство України у сфері міграції в рамках проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за дотриманням міграційного законодавства під умовною назвою «Мігрант» працівниками відділу у справах іноземців, осіб без громадянства та запобігання нелегальній міграції Управління ДМС України в Івано-Франківській області в закладі громадського харчування «Кафе ЕССЕ», що знаходиться по вул. Січових Стрільців, 3, був виявлений громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У ході перевірки документів, відповідач пред`явив довідку про звернення за захистом в Україні №008482 видану на його ім`я ГУ ДМС в Харківській області.

З метою встановлення дійсності вказаної посвідки та наявності правових підстав перебування на території України відповідача було доставлено до УДМС в Івано-Франківській області, що розташоване за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Ак. Гнатюка, 29, та проведено відповідну перевірку.

У ході перевірки було встановлено, що довідка про звернення за захистом в Україні № 008482 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не видавалась, та вказаний документ може містити ознаки підроблення.

Крім того, встановлено, що відповідач прибув в Україну 05 липня 2018 року з метою навчання у ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет».

На цій підставі відповідач був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 терміном дії до 01 жовтня 2019 року.

Однак відповідач протягом останніх 6 місяців постійно перебував у місті Івано-Франківську, що може свідчити про те, що факт навчання у вищевказаному навчальному закладі мав формальний характер та слугував способом легалізуватись на території України.

Разом з тим, після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 , в порушення вимог п.67 Постанови КМУ від 25 квітня 2018 року №322 «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання» відповідач територію України не залишив, та в незаконний спосіб, скориставшись послугами невстановленої особи, виготовив довідку про звернення за захистом в Україні.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 є нелегальним мігрантом, знаходиться на території України без законних на те підстав, ухилявся від виїзду з України після закінчення встановленого строку перебування, використовував для підтвердження законності перебування в Україні документ, що містить ознаки підроблення, тому є наявні обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, у разі його прийняття, існує ризик його втечі, а також відсутність у відповідача документів, що дають право на виїзд з України, та для здійснення його ідентифікації необхідна достатня кількість часу.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також беручи до уваги, що відповідач грубо порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, ухиляється від виїзду із України, а тому наявні обґрунтовані підстави для його видворення та затримання з метою ідентифікації та подальшого видворення.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI.

Відповідно до ч.1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Із змісту наведеної норми вбачається, що законодавцем фактично виділено окремий випадок звернення із позовною заявою - про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації; фактичною підставою для такого звернення є відсутність в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

При цьому, можливість звернення із таким позовом не пов`язана законодавцем саме із процедурами видворення іноземця чи особи без громадянства або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, чим фактично спростовуються доводи апелянта про його незаконне поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Ч.3 цієї статті передбачає, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Відповідно до ч.4 згаданої вище статті іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Згідно з п.1 розділу VI Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23 квітня 2012 року (із змінами і доповненнями), якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

З матеріалів справи вбачається, що громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є нелегальним мігрантом, ним не представлено документів, необхідних для ідентифікації особи та останній в порушення вимог чинного законодавства тривалий час використовував підроблені документи.

Крім того, матеріалами справи підтверджується той факт, що Управлінням ДМС в Івано-Франківській області проводиться процедура ідентифікації відповідача, який вчинив порушення законодавства України про правовий статус іноземців, за відсутності в останнього документа, що дає право на виїзд з України, а також за неможливості ідентифікації іноземця або особи без громадянства.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 липня 2019 року посвідка на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 була скасована ГУ ДМС в Донецькій області, про що прийняте відповідне рішення.

Також колегія суддів вважає, що громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи нелегальним мігрантом, знаходиться на території України без законних підстав, а тому існує ризик його втечі.

Крім того, неможливість ідентифікації відповідача є перешкодою для початку процедури його примусового повернення чи видворення, оскільки питання визначення країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства залишається нез`ясованим у повній мірі.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що позовна вимога про затримання відповідача є додатковою, а тому подальше затримання відповідача можливе лише у контексті задоволення позову про примусове видворення, оскільки приписи ст.289 КАС України є спеціальними по відношенню до норми ст.30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а також прийняті пізніше ніж вказаний Закон, тому в розглядуваному випадку вони користуються пріоритетом у застосуванні.

У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині затримання громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців.

Щодо доводів апелянта про те, що правові підстави, які дають позивачу право на пред`явлення позовних вимог щодо видворення, виникають після невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України, а тому позовна вимога про примусове видворення не підлягає задоволенню, то колегія суддів зазначає наступне.

Ч.1 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачає, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно з ч.3 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачає, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, вказаною нормою статті встановлено, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

З системного аналізу наведених вище правових норм Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» за вказаних обставин вбачається, що існує певний алгоритм дій щодо примусового видворення іноземця чи особи без громадянства: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Тобто, обов`язковим у спірних правовідносин є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Крім того, згідно з п.5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України 22 січня 2018 року № 38/77) підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Відповідно до цієї Інструкції примусове повернення з підстав, передбачених п.5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.

Таким чином, правові підстави, які дають позивачу право на пред`явлення позовних вимог щодо видворення виникають після невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, рішення про примусове повернення громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідним органом не приймалося, доказів на спростування цих обставин позивач не надав, а тому колегія суддів вважає, що правові підстави для прийняття судом першої інстанції рішення про примусове видворення відповідача відсутні, тому у задоволенні позовної вимоги в цій частині необхідно відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 серпня 2019 року у справі №359/5823/16-а (провадження №К/9901/34031/18), і відповідно до ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до ухвалення помилкового рішення в цій частин, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та прийняв рішення з порушенням норм матеріального права в цій частині, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового судового рішення.

Колегія суддів також звертає увагу на те, п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа "Руїз Торіха проти Іспанії" (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині примусового видворення за межі України громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в країну походження - Ісламську Республіку Пакистан судового рішення, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення у цій частині; в решті рішення суду першої інстанції прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права, повно встановлено обставини справи, і відповідно до ст.316 КАС України рішення в частині задоволених позовних вимог щодо затримання необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.242, 243, 250, 288, 289, 291, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Самолюка Василя Васильовича, який діє в інтересах громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2019 року у справі № 344/20036/19 в частині задоволення позовних вимог щодо примусового видворення за межі України громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в країну походження - Ісламську Республіку Пакистан скасувати та в цій частині прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог у цій частині відмовити.

У решті рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2019 року у справі № 344/20036/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя О. І. Мікула
Судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 18 грудня 2019 року.