Справа № 1.380.2019.000928
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/5122/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року (суддя - Костецький Н.В., час ухвалення - не вказаний, місце ухвалення - м.Львів, дата складання повного тексту - не вказана),

в адміністративній справі №1.380.2019.000928 за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області,

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Прокуратури Львівської області, в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача, що виразилася у відмові у видачі довідки про заробітну плату позивача; 2) зобов`язати відповідача надати позивачу довідку про розмір заробітної плати працівника прокуратури Львівської області за посадою, яка відповідає займаній на час виходу на пенсію - старшого помічника прокурора Сколівського району, з усіма складовими, на які нараховуються страхові внески та з якої було призначено пенсію, після змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України №657 від 30.08.2017р. «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

З цим рішенням суду першої інстанції від 03.04.2019 року не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду є прийнятим із порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на час звернення позивача зі заявою від 30.07.2018 року про надання довідки про заробітну плату для перерахунку пенсії, втратили чинність частини 13, 18 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 15.01.2011р., які визначали право на перерахунок пенсії працівникам прокуратури. Вважає апелянт, що такий висновок суду порушує вимоги Конституції України, зокрема принцип незворотності в часі законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення суду від 03.04.2019 року та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Відповідач подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2019 року апеляційне провадження в розглядуваній адміністративній справі №1.380.2019.000928 було зупинено до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій адміністративній справі №825/506/18.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2019 року провадження у справі №1.380.2019.000928 поновлено.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, які з`явились в засідання суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 працював в органах прокуратури на посаді старшого прокурора прокуратури Сколівського району Львівської області.

30.07.2018 року позивач звернувся до Прокуратури Львівської області зі заявою щодо надання довідки про середньомісячну заробітну плату працівника прокуратури за посадою, аналогічною тій, яку займав позивач на час виходу на пенсію, для перерахунку пенсії за вислугою років відповідно до ч.ч. 13, 18 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 15.01.2011р., у зв`язку з підвищенням заробітної плати працівників прокуратури відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №657 та з урахуванням вказівки Генерального прокурора України про видачу довідок пенсіонерам прокуратури для перерахунку пенсій від 23.02.2018р. (а.с. 9).

За результатами розгляду заяви позивача від 30.07.2018 року відповідач листом за вих. №18/946вих-18 від 27.08.2018р. повідомив позивача, зокрема, про те, що пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012р. №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури, серед яких відсутня така посада, як старший прокурор прокуратури. Згідно ч.20 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України. Однак на даний час нормативно-правові акти із зазначених питань не прийняті (а.с. 21).

Також, у листі відповідача від 27.08.2018 р. зазначено, що відповідно до пункту 13 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо особі призначено пенсію відповідно до Закону України «Про прокуратуру» її виплата продовжується до переведення за бажанням особи на пенсію на інших підставах або за бажанням особи поновлюється у розмірі, який було встановлено до переведення. До такого переведення розмір пенсії, встановлений до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» не переглядається та пенсія не індексується. З урахуванням положень пунктів 4-3 та 4-7 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 1 жовтня 2017 року всім пенсіонерам здійснено перерахунок за нормами цього Закону. Водночас, якщо при обчисленні органами Пенсійного фонду розміру пенсії прокурорам-пенсіонерам відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», розмір такої пенсії буде більший, аніж за Законом України «Про прокуратуру», то в такому випадку автоматично, без звернення, за матеріалами пенсійних справ буде переведено пенсію на умовах, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Тому, прокуратура області на даний час законодавчо не наділена повноваженнями на видачу довідки про заробітну плату за посадою старшого прокурора за періоди у яких позивач не перебував у трудових відносинах.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Так, згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Судом першої інстанції також вірно зазначено, що умови пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих прокуратури до 15 липня 2015 року визначалися статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ.

Так, згідно із частиною тринадцятою вказаної статті, обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, у якому настали обставини, що тягнуть зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи (ч.18 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру»).

Також судом першої інстанції вірно враховано, що 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №76-VIII), яким, зокрема, частину вісімнадцяту статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» викладено у новій редакції, відповідно до якої умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Прийняття зазначеного Закону, згідно пояснювальної записки до його законопроекту, було обумовлено необхідністю реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей держави дії положень окремих законів України, створення умов для стабілізації фінансового стану держави та удосконалення окремих положень соціальної політики.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зазначено, що законодавець повноваження на встановлення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури після 01 січня 2015 року делегував Кабінету Міністрів України.

Крім цього, 15 липня 2015 року набув чинності Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII, згідно з підпунктом 1 пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» якого визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом, Закон України «Про прокуратуру», крім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1.

Згідно ч.20 статті 86 Закону №1697-VII, умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, на час прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №657, з якою позивач пов`язує виникнення у нього права на перерахунок пенсії, а також на час його звернення до органу прокуратури із заявою від 30.07.2018 р. про видачу довідки про заробітну плату, частини тринадцята та вісімнадцята статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», які визначали право на перерахунок пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність, а визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури віднесено до повноважень Кабінету Міністрів України.

При цьому, судом першої вірно зазначено та враховано, що Уряд України відповідний нормативно-правовий акт не прийняв і умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури не визначив.

Крім цього, 11 жовтня 2017 року набрав чинності Закон №2148-VІІІ, яким викладено у новій редакції, зокрема, пункт 13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, відповідно до якого у разі якщо особі призначено пенсію, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», її виплата продовжується до переведення за бажанням особи на пенсію на інших підставах або за бажанням особи поновлюється у розмірі, який було встановлено до переведення. До такого переведення розмір пенсії, встановлений до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», не переглядається та пенсія не індексується. Різниця між розміром пенсії, на який має право особа відповідно до зазначених законодавчих актів, та розміром пенсії із солідарної системи відповідно до цього Закону фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Судом першої інстанції враховано та вірно застосовано аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2018 року (справа №674/900/16-а).

Водночас, беручи до уваги суб`єктний склад спірних правовідносин, зміст позовних вимог та підстави позову, а також наведене правове регулювання правовідносин, з яких виник цей спір, є достатні підстави вважати, що ця справа відповідає ознакам зразкової справи №825/506/18, у якій Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.10.2019 року висловила правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки на час виникнення спірних правовідносин не прийнято і не діють нормативно-правові акти, що регламентують умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, вимоги позивача про визнання неправомірними дій прокуратури з відмови видати довідку про заробітну плату та зобов`язання видати її є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Відносно доводів апеляційної скарги щодо порушення статті 22 Конституції України у зв`язку зі зміною правого регулювання спірних правовідносин, то такі доводи є безпідставними, адже ні Закон №76-VIII, яким, зокрема, частину вісімнадцяту статті 50-1 Закону №1789-ХІІ викладено у новій редакції, ні частина двадцята статті 86 Закону №1697-VІІ не визнані неконституційними Конституційним Судом України, який до того ж у пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Крім цього, згідно висновку Конституційного Суду України, викладеного у вказаному вище Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці ЄСПЛ. Так, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Сьорінґ проти Сполученого Королівства» (Soering v. United Kingdom) ЄСПЛ зазначив, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини». У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» (Rees v. United Kingdom) ЄСПЛ зазначив, що, з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».

ЄСПЛ у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» (Airey v. Ireland) констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» (Kjartan Аsundsson v. Iceland) від 12 жовтня 2004 року.

У рішенні від 03 червня 2014 року у справі «Великода проти України» ЄСПЛ, розглянувши скаргу, зокрема, за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів, вказав на відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку ЄСПЛ дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не відповідно до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

У цьому рішенні ЄСПЛ також вказав на відсутність підстав для висновку про те, що, передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв на порушення якихось положень Конвенції, та зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, не вважав, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

В Рішенні від 02 березня 1999 року № 2-рп/99 Конституційний Суд України визначив, що згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту. Здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України. Як і політика ціноутворення, політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, і забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері.

Крім того, в Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Враховуючи, що Закон №76-VIII є чинним, а також те, що відповідно до Закону №1697-VII визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій покладено на Кабінет Міністрів України, беручи до уваги наведені вище правові висновки Конституційного Суду України, посилання позивача на звуження його прав та соціальних гарантій є помилковими, оскільки саме Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходи щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту, а наслідки внесення змін до законодавства, що врегульовували правовідносини, пов`язані з пенсійним забезпеченням працівників прокуратури, не відносяться до компетенції відповідача.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до ст.328, ч.5 ст.291, п.8 ч.6 ст.12 КАС України, постанова суду апеляційної інстанції у розглядуваній справі не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених частиною 5 статті 291 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243 ч.3, 291, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року в адміністративній справі №1.380.2019.000928 за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, передбачених частиною 5 статті 291 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом строку визначеного статтею 329 КАС України.

Головуючий: В. В. Гуляк
Судді: Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови складено 17.12.2019 року