Справа № 360/5288/19
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

18 грудня 2019 року СєвєродонецькСправа № 360/5288/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Свергун І.О., перевіривши матеріали за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

16.12.2019 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області, в якому позивач просить суд визнати бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 25.10.2019 про видалення з інформаційних баз Міністерства внутрішніх справ та обліків ІП «Розшук» ІІПС ОВС інформацію про розшук громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особи, яка переховується від органів досудового розслідування за кримінальним провадженням № 0000509 від 13.12.2012, протиправною, зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області видалити з інформаційних баз Міністерства внутрішніх справ та обліків ІП «Розшук» ІІПС ОВС інформацію про розшук громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особи, яка переховується від органів досудового розслідування за кримінальним провадженням № 0000509 від 13.12.2012.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що в листопаді 2018 року йому стало відомо, що в інформаційних базах МВС України є інформація про розшук його як особи, яка переховується від органів розслідування за кримінальним провадженням № 0000509 Артемівського РВ ЛМУ ГУМВС України в Луганській області (на цей час тимчасово окупована територія).

Однак, як зазначає позивач, жодного кримінального правопорушення він не вчиняв, і на його клопотання надати документальні підтвердження такого факту відповідач нічим це не підтверджує.

Намагаючись з`ясувати підстави внесення його до розшукових баз даних, у серпні 2019 року позивач подав клопотання до СВ Білокуракинського ВП ГУНП в Луганській області, якому передано територіальну підслідність справ Артемівського РВ ЛМУ ГУМВС України в Луганській області, про ознайомлення його з заявою, відносно якої порушено кримінальне провадження, або з самою кримінальною справою, але на його клопотання надійшла відповідь про відсутність відносно нього будь-яких матеріалів кримінального провадження.

У серпні 2019 року позивач звернувся з аналогічним клопотанням до Старобільської місцевої прокуратури Луганської області для ознайомлення його з заявою, відносно якої порушено кримінальне провадження, або з самою кримінальною справою, але на його клопотання надійшла відповідь про відсутність відносно нього будь-яких матеріалів кримінального провадження.

25.10.2019 позивач подав до Сєвєродонецького відділу поліції ГУНП в Луганській області заяву про виключення його з розшукових баз даних у зв`язку з відсутністю будь-яких матеріалів кримінального провадження відносно нього, але 23.11.2019 йому було надано відповідь, що зняття ОСОБА_1 з розшуку неможливо у зв`язку з відсутністю кримінальної справи.

Тобто, на цей час відносно позивача внесено до розшукових баз даних відомості про його розшук як особи, що переховується від органів досудового розслідування за кримінальним провадженням № 0000509, але самого кримінального провадження відносно нього фактично не існує.

У зв`язку з тим, що на цей час інформація щодо позивача перебуває у розшукових базах за матеріалами кримінального провадження, якого немає, то позивач вважає, що порушуються його права, визначені українським та міжнародним законодавством.

Розглянувши матеріали адміністративного позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) з огляду на таке.

Права і свободи людини та громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України).

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом.

З огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві національне законодавство має забезпечувати достатній рівень доступу до суду в аспекті права на суд. Для того, щоби право на доступ до суду було ефективним, особа має мати зрозумілу та реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) від 4 грудня 1995 року, заява № 23805/94, § 36).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що правона доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» (Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 33).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статі 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Для вирішення питання про те, чи поширюється юрисдикція адміністративних судів на зазначені в позові вимоги, необхідно з`ясувати юридичну природу спірних правовідносин, а саме, чи пов`язані оспорювані позивачем дії та бездіяльність органу поліції зі здійсненням цим органом публічно-владних управлінських функцій.

Згідно з пунктом 1 Положення про Департамент інформатизації Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.01.2018 № 70 (далі - Положення про Департамент), Департамент є структурним підрозділом апарату МВС, який забезпечує визначення та реалізацію пріоритетних напрямів інформатизації апарату та Міністерства та його територіальних органів з надання сервісних послуг МВС, Національної гвардії України, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС та за дорученням Міністра внутрішніх справ України центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України.

Основними завданнями Департаменту є, зокрема, організація формування інформаційних ресурсів єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України (далі - ЄІС МВС) та забезпечення контролю процесів їх наповнення та використання (підпункт 4 пункту 6 Положення про Департамент).

Пунктом 7 Положення передбачено, що Департамент відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: готує проекти спільних нормативно-правових актів про електронну інформаційну взаємодію МВС з іншими державними органами, порядок використання інформаційних ресурсів ЄІС МВС іншими державними органами (підпункт 3); забезпечує в межах повноважень доступ державних службовців та працівників МВС до інформаційних ресурсів ЄІС МВС та інших державних органів, а також доступ уповноважених представників інших державних органів до інформаційних ресурсів ЄІС МВС (підпункт 5); забезпечує інтеграцію інформаційних ресурсів системи МВС та за дорученням Міністра ЦОВВ у ЄІС МВС (підпункт 8); здійснює організаційне та методологічне забезпечення функціонування персонально-довідкового обліку, єдиного державного номерного обліку вогнепальної зброї та інших визначених законодавством обліків (підпункт 9); здійснює за запитами юридичних осіб та фізичних осіб перевірки щодо наявності відповідної інформації в інформаційних ресурсах ЄІС МВС (підпункт 20); забезпечує запровадження та розвиток он-лайн сервісів для доступу до відомостей інформаційних ресурсів ЄІС МВС (підпункт 21).

Пунктом 1 частини другої статті 25 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) визначено, що поліція в рамках інформаційно-аналітичної діяльності формує бази (банки) даних, що входять до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України.

Пунктом 2 частини першої статті 26 Закону № 580-VIII визначено, що поліція наповнює та підтримує в актуальному стані бази (банки) даних, що входять до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, стосовно: виявлених кримінальних та адміністративних правопорушень, осіб, які їх учинили, руху кримінальних проваджень; обвинувачених, обвинувальний акт щодо яких направлено до суду.

Частиною першою статті 28 Закону № 580-VIII визначено, що поліція вживає всіх заходів для недопущення будь-яких порушень прав і свобод людини, пов`язаних з обробкою інформації.

Відповідно до частини третьої статті 28 Закону № 580-VIII Міністерство внутрішніх справ України у межах компетенції здійснює контроль за дотриманням вимог законів та інших нормативно-правових актів під час формування та користування поліцейськими інформаційними базами (банками) даних у порядку, визначеному у статтях 26, 27 цього Закону.

Відповідно до пункту 1.3. Положення про Інтегровану інформаційно-пошукову систему органів внутрішніх справ України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12.10.2009 № 436, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 грудня 2009 р. за № 1256/17272, інтегрована інформаційно-пошукова система органів внутрішніх справ України (далі - ІІПС) - це сукупність організаційно-розпорядчих заходів, програмно-технічних та інформаційно-телекомунікаційних засобів, що забезпечують формування та ведення довідково-інформаційних, оперативно-розшукових обліків, авторизований доступ до інформаційних ресурсів ІІПС.

Згідно з пунктом 2.2. цього Положення призначення ІІПС - інформаційно-аналітичне та організаційно-технологічне забезпечення службової діяльності структурних підрозділів районних, міських, лінійних управлінь (відділів) головних управлінь, управлінь МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, на залізницях (далі - ГУМВС, УМВС), центрального апарату МВС.

Системний аналіз норм зазначеного Положення дає підстави для висновку, що діяльність уповноважених осіб поліції, як і інших правоохоронних органів, щодо наповнення інформаційних баз даних полягає в офіційному фіксуванні здійснених у кримінальному провадженні процесуальних дій та прийнятих процесуальних рішень і є похідною від них. Внесення відомостей інформаційних баз, у тому числі ІІПС, саме по собі не впливає на юридичне становище особи, не змінює характеру й обсягу її прав та обов`язків, існуючого стану правовідносин, а також не містить ознаку управління діяльністю інших суб`єктів.

Виходячи з наведеного, дії чи бездіяльність уповноважених службових осіб, пов`язані із внесенням або невнесенням передбачених КПК України відомостей до інформаційних баз даних, не є здійсненням публічно-владних управлінських функцій. А тому спори щодо таких дій або бездіяльності не є публічно-правовими, і юрисдикція адміністративних судів на них не поширюється.

Аналогічну за змістом правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 березня 2019 року у справі № 807/1456/17.

Так, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що діяльність уповноважених службових осіб поліції, як і інших правоохоронних органів, щодо інформаційного наповнення ЄРДР полягає в офіційному фіксуванні здійснених у кримінальному провадженні процесуальних дій та прийнятих процесуальних рішень і є похідною від них. Внесення до Реєстру відомостей про закінчення досудового розслідування в одній з установлених КПК України форм, у тому числі звернення до суду з обвинувальним актом, саме по собі не впливає на юридичне становище особи, не змінює характеру й обсягу її прав та обов`язків та існуючого стану правовідносин, а також не містить ознак управління діяльністю інших суб`єктів.

Набуття особою статусу обвинуваченого та подальший рух справи на стадії судового розгляду є правовими наслідками передбачених законом процесуальних дій слідчого, прокурора - складання обвинувального акта та направлення його до суду (частина друга статті 42 КПК України), а не наслідками відображення інформації про ці дії у відповідній базі даних.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що дії чи бездіяльність уповноважених службових осіб, пов`язані із внесенням або невнесенням передбачених КПК України відомостей до відповідної бази даних, не є здійсненням публічно-владних управлінських функцій. А тому спори щодо таких дій або бездіяльності не є публічно-правовими, і юрисдикція адміністративних судів на них не поширюється.

Також суд зауважує наступне. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що приписи «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 170 КАС України) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами адміністративного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами (див., зокрема, пункт 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що поданий спір не належить розглядати за правилами будь-якого судочинства, а тому слід відмовити у відкритті провадження у справі.

Суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт 1 частини першої статті 170 КАС України).

Роз`яснити позивачу, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статями 5, 170, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяІ.О. Свергун