Справа № 2а-9645/12/2670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2019-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року

Київ

справа №2а-9645/12/2670

адміністративне провадження №К/9901/2540/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бившевої Л.І., суддів: Шипуліної Т.М., Хохуляка В.В., розглянув у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсім» на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсім» до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі міста Києва ДПС (правонаступник - Головне управління ДПС у м. Києві) про скасування податкових повідомлень-рішень,

за участю:

секретаря судового засідання - Савченко А.А.,

представника відповідача - Заруцького Р.І.,

У С Т А Н О В И В:

ТОВ «Будсім» подало до суду позов, в якому просить скасувати податкові повідомлення-рішення від 12.06.2012 № 00026422-8 про визначення грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств в сумі 4 983 286 грн за основним платежем та в сумі 997 896 грн за штрафними (фінансовими) санкціями та від 12.06.2012 № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 249,05 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач щодо податкового повідомлення-рішення про визначення грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств зазначає, що вексельні зобов`язання для позивача продовжують буди дійсними незалежно від стану окремих учасників вексельного обігу, оскільки векселі мають конкретні дати настання строку платежу та знаходяться в обігу. Твердження контролюючого органу про те, що позивач завищив витрати від операцій з векселями в сумі 15 966 335 грн, оскільки неправомірно включив до складу витрат 16 201 000 грн - суму векселів власної емісії, не базується на фактичних даних та спростовується обліковими регістрами підприємства з руху векселів. Позивач здійснює податковий облік доходів і витрат за операціями з векселями на забалансовому рахунку «ВК» за допомогою бухгалтерської програми «ІС-підприємство 7.7». Зазначені дані були надані до перевірки та свідчать, що вартість виданих у якості розрахунку за отримані матеріальні цінності векселі від 30.09.2010 № АА 1211468, від 31.12.2010 № АА 2062594, від 31.12.2010 № АА 2062596 взагалі не брали участі у формуванні податкового обліку для визначення фінансового результату від операцій з цінними паперами. Окрім того, позивач мав право розрахуватися за придбані товари - векселі векселями власної емісії, оскільки це не суперечить вимогам Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, Закону України «Про обіг векселів в Україні» та Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». Щодо податкового повідомлення-рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій з податку з доходів фізичних осіб за несвоєчасну сплату цього податку позивач зазначає, що контролюючий орган в акті перевірки не вказав сум податку, період затримки сплати, розрахунок штрафних санкцій. Так у травні-вересні 2019 року позивач помилково сплатив податок з доходів фізичних осіб в сумі 216,78 грн на розрахунковий рахунок для сплати податку на додану вартість, при цьому в платіжних дорученнях призначення платежу, код бюджетної класифікації, отримувач та банк отримувача зазначені правильно, кошти як помилково зараховані не були повернуті і до травня 2012 були відсутні відомості про неналежну сплату цього податку, що свідчить про те, що кошти надійшли до бюджету. Щодо сплати податку з доходів фізичних осіб за 2010-2011 рік, то її було здійснено на належний рахунок, своєчасно та повністю.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 21.08.2012 позов задовольнив повністю. Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 12.06.2012 № 00026422-8 про визначення грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 4 983 286 грн за основним платежем та в сумі 997 896 грн за штрафними (фінансовими) санкціями та від 12.06.2012 № про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 249,05 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що придбані позивачем у ПФ «Апія», ПФ «Валькірія» векселі є товаром у розумінні пункту 1.6 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», оскільки за положеннями цієї норми всі цінні папери в усіх операціях, крім операцій з випуску та погашення, виступають як товар. Суд зазначив, що розрахунок за товар (придбані векселі) векселями власної емісії не суперечить положенням законів. Окрім того, відповідач не надав суду доводів, які б спростували твердження позивача про те, вартість виданих (емітованих) ним векселів у якості розрахунків за отримані товари (векселі) взагалі не брала участі при формуванні податкового обліку для визначення фінансового результату від операцій з цінними паперами.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 20.03.2014 скасував постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.08.2012 та відмовив в задоволенні позову.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції погодився з доводами відповідача про те, що у позивача виникла безповоротна фінансова допомога за операціями з ПФ «Валькірія» та ПФ «Апія у періоді, в якому постачальники товару (векселів) визнані банкрутами, оскільки відповідно до частини третьої статті 205 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється неможливістю виконання у разі ліквідації суб`єкта господарювання. Окрім того, суд апеляційної інстанції застосував положення статті 15 Закону України «Про банкрутство» від 14.05.1992 № 2343-XII, якими передбачено, що з моменту визнання боржника банкрутом припиняється підприємницька діяльність боржника та вважаються такими, що минули, строки усіх боргових зобов`язань банкрута. Суд апеляційної інстанції також погодився з доводами відповідача про завищення позивачем витрат за операціями з цінними паперами внаслідок здійснення розрахунків за придбані векселі шляхом емітування власних векселів. Щодо податкового повідомлення-рішення про застосування до позивача штрафних санкцій за несвоєчасну сплату податку з доходів фізичних осіб суд апеляційної інстанції зазначив, що факт несвоєчасної сплати цього податку зафіксований в акті перевірки, а доводи позивача про те, що він надіслав контролюючому органу лист про помилкове зарахування податку з доходів фізичних осіб в сумі 216,78 грн на рахунок для сплати податку на додану вартість є безпідставними, оскільки цей лист надіслано вже після закінчення планової виїзної перевірки та реєстрації акта такої перевірки. Окрім того, відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа у відповідності до вимог Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» несе особа, яка оформила цей документ і подала до обслуговуючого банку.

ТОВ «Будсім» подало до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконної постанови.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 08.09.2014 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі визначено склад колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Бившева Л.І. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Хохуляк В.В., Шипуліна Т.М.

Верховний Суд ухвалою від 18.10.2019 призначив справу до касаційного розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін на 19.11.2019 о 10.00. У судовому засіданні 19.11.2019 суд оголосив перерву до 10.12.2019, 10:30.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 229 Державна податкова інспекція у Солом`янському районі ДПС реорганізована шляхом приєднання до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Міндоходів.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311 Державна податкова інспекція у Солом`янському районі Головного управління Міндоходів реорганізована шляхом приєднання до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 № 237 Державна податкова інспекція у Солом`янському районі Головного управління ДФС реорганізована шляхом приєднання до Головного управління ДФС у м. Києві.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 № 296 Державна податкова інспекція у Солом`янському районі Головного управління ДФС реорганізована шляхом приєднання як структурного підрозділу до Головного управління ДФС у м. Києві.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 № 537 Головне управління ДФС у м. Києві реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління ДПС у м. Києві.

Враховуючи наведене, у відповідності до вимог статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції допускає заміну відповідача у справі - Державної податкової інспекції у Солом`янському районі міста Києва ДПС правонаступником - Головним управлінням ДПС у м. Києві.

Суди попередніх інстанцій установили такі обставини.

Підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 12.06.2012 № 00026422-8 грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств в сумі 4 983 286 грн за основним платежем та в сумі 997 896 грн за штрафними (фінансовими) санкціями слугували висновки контролюючого органу, викладені в акті планової виїзної перевірки за період з 01.01.2009 по 31.12.2011, про порушення вимог підпунктів 7.6.1, 7.6.3, 7.6.4 пункту 7.6. статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, підпункту 159.5.2 пункту 159.2 статті 159 Податкового кодексу України.

Порушення вимог підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, підпункту 159.5.2 пункту 159.2 статті 159 Податкового кодексу України полягало у тому, що позивач за 4 квартал 2011 року не включив до складу доходу, що враховується при визначенні об`єкта оподаткування, заборгованість за векселями в сумі 4311746 грн, виданими позивачем постачальникам товарів - ПФ «Валькірія» та ПФ «Апія», яких визнано банкрутами 05.12.2011 та 20.10.2011 відповідно. Контролюючий орган вважає, що заборгованість за векселями є безповоротною фінансовою допомогою, оскільки станом на час визнання постачальників товарів банкрутами векселі до погашення протягом одного року з дати складання векселів, як передбачено у статті 34 Конвенції, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі 1930 року, не пред`явлені, зобов`язання за векселями є припиненими, а перебіг строків позовної давності за векселями зупиняється.

При цьому контролюючий орган виходить з таких обставин.

Відповідно до договору поставки товару від 01.05.2009 № 29/07/09, укладеного між ТОВ «Будсім» та ПФ «Валькірія», ТОВ «Будсім» (покупець) передав, а контрагент (продавець) прийняв в якості розрахунків за товар простий вексель AA 1211466, емітент ТОВ «Будсім», номінальною вартістю 492168,67 грн (акт прийому-передачі векселя від 01.03.2010), який станом на час проведення перевірки не погашений та до оплати не пред`явлений. Господарський суд Харківської області постановою від 05.12.2011 у справі № 5023/9812/11 визнав ПФ «Валькірія» банкрутом.

Відповідно до договорів комісії від 01.04.2009 № 14/07/09 та від 01.04.2009 № 308/07/09, укладених між ТОВ «Будсім» та ПФ «Апія», ТОВ «Будсім» як комісіонер передав, а контрагент (комітент) прийняв в якості розрахунків за договорами комісії простий вексель AA 2063153, емітент ТОВ «Будсім», номінальною вартістю 3819576,99 грн (акт прийому-передачі векселя від 31.12.2010). Станом на час проведення перевірки зазначений вексель непогашений та до оплати непред`явлений. Господарський суд Харківської області постановою від 25.10.2011 у справі № 5023/8300/11 визнав ПФ «Апія» банкрутом.

Статтею 153 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - ПКУ) запроваджено порядок оподаткування операцій особливого виду, зокрема пунктом 153.8 Кодексу встановлено правила оподаткування операцій з торгівлі цінними паперами, деривативами та іншими, ніж цінні папери, корпоративними правами.

Абзацом четвертим пункту 153.8 статті 153 ПКУ передбачено, що платник податку веде відокремлений облік фінансових результатів операцій з цінними паперами в розрізі окремих видів цінних паперів та інших, ніж цінні папери, корпоративних прав в тому числі окремий облік операцій з цінними паперами, придбаними під час їх розміщення, повторного продажу емітентом чи в результаті здійснення внеску до статутного капіталу.

Абзаци другий та третій пункту 153.8 статті 153 ПКУ для цілей ведення такого відокремленого обліку фінансових результатів зазначених операцій визначають терміни «доходи» та «витрати».

Так, для цілей цього підпункту під терміном «доходи» слід розуміти суму коштів або вартість майна, отриману (нараховану) платником податку від продажу, обміну, викупу емітентом, погашення або інших способів відчуження цінних паперів, або інших, ніж цінні папери, корпоративних прав, а також вартість будь-яких матеріальних цінностей чи нематеріальних активів, які передаються платнику податку в зв`язку з таким продажем, обміном, викупом емітентом, погашенням або відчуженням.

Під терміном «витрати» слід розуміти суму коштів або вартість майна, сплачену (нараховану) платником податку продавцю (у тому числі емітенту під час розміщення) цінних паперів, або інших, ніж цінні папери, корпоративних прав, як компенсація їх вартості.

Згідно з абзацом 5 пункту 153.8 статті 153 ПКУ якщо протягом звітного періоду витрати на придбання кожного з окремих видів цінних паперів, та інших, ніж цінні папери, корпоративних прав, понесені (нараховані) платником податку, перевищують доходи, отримані (нараховані) від продажу (відчуження) цінних паперів або інших, ніж цінні папери, корпоративних прав цього ж виду протягом такого звітного періоду, від`ємний фінансовий результат переноситься на зменшення фінансових результатів від операцій з цінними паперами або іншими, ніж цінні папери, корпоративними правами цього ж виду наступних звітних періодів у порядку, визначеному статтею 150 цього розділу.

Відповідно до абзацу шостого пункту 153.8 статті 153 ПКУ якщо протягом звітного періоду доходи від продажу (обміну, викупу емітентом, погашення або інших способів відчуження) кожного з окремих видів цінних паперів та інших, ніж цінні папери, корпоративних прав отримані (нараховані) платником податку, перевищують витрати, понесені (нараховані) платником податку внаслідок придбання цінних паперів або інших, ніж цінні папери, корпоративних прав цього ж виду протягом такого звітного періоду (з урахуванням від`ємного фінансового результату від операцій з цінними паперами або іншими, ніж цінні папери, корпоративними правами цього ж виду минулих періодів), прибуток включається до складу доходів такого платника податку за результатами такого звітного періоду.

Відповідно до підпункту 135.5.11 пункту 135.5 статті 135 ПКУ доходи, визначені відповідно до, зокрема, статті 153 цього кодексу (позитивний фінансовий результат операцій з цінними паперами та інших, ніж цінні папери, корпоративних прав), належать до інших доходів, що, своєю чергою, відповідно до пункту 135.1 статті 135 ПКУ належать до доходів, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування.

Згідно з підпунктом 135.5.4 пункту 135.5 статті 135 ПКУ інші доходи включають, зокрема, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді.

Таким чином, законодавець виокремив операції з торгівлі цінними паперами, деривативами та іншими, ніж цінні папери, корпоративними правами, як операції особливого виду, та передбачив окремий їх облік з визначенням фінансового результату за наслідками такого обліку та оподаткуванням позитивного фінансового результату.

Відповідно до підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 ПКУ фінансова допомога - фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі.

Безповоротна фінансова допомога - це:

сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів;

сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості;

сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності;

основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних);

сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

Отже, для віднесення сум грошових зобов`язань за переданими постачальникові товару векселями до «безповоротної фінансової допомоги» мають бути наявними правові підстави, визначені у підпункті 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 ПКУ.

Контролюючий орган вважає, що у позивача утворився доход, що складається із суми безповоротної фінансової допомоги, яка є сумою заборгованості позивача перед ПФ «Валькірія» та ПФ «Апія» за виданими позивачем простими векселями, що не стягнута після закінчення строку позовної давності.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про цінні папери і фондову біржу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вексель - цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов`язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов`язання щодо платежу за векселем.

Згідно зі статтею 75 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі простий вексель містить, зокрема, зазначення строку платежу.

Відповідно до статті 77 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, зокрема положення щодо строку платежу (статті 33 - 37) та щодо позовної давності (статті 70 і 71).

Згідно зі статтею 33 Уніфікованого закону переказний вексель може бути виданий із таким строком платежу: за пред`явленням; у визначений строк від пред`явлення; у визначений строк від дати складання; на визначену дату.

Отже, початок перебігу позовної давності щодо погашення грошових зобов`язань за простим векселем пов`язується з настанням строку платежу за таким векселем. Тільки після закінчення строку позовної давності непогашена заборгованість включається в звітному податковому періоді до безповоротної фінансової допомоги, а у платника податку виникає обов`язок на суму такої допомоги збільшити інший доход, який включається до доходу, що враховується при визначенні об`єкта оподаткування, згідно із вимогами підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135 ПКУ.

Суд першої інстанції установив, що прості векселі АА 1211466 та АА 2063153, які позивач (векселедавець) передав постачальникам товару - ПФ «Апія» та ПФ «Валькірія» (векселедержателям), містять строк платежу (строк пред`явлення до погашення), відповідно, до 01.03.2015 та до 31.12.2015 .

З огляду на викладене, дата пред`явлення простих векселів до погашення припадає на І та IV квартали 2015 року, а відтак доводи контролюючого органу про те, що у позивача у 4 кварталі 2011 року виникла безповоротна фінансова допомога у виді безнадійної заборгованості, що не стягнута після закінчення строку позовної давності, є безпідставними.

Доводи контролюючого органу про те, що зобов`язання позивача за зазначеними простими векселями припинилися через визнання векселедержателів банкрутами є безпідставними, оскільки відповідно до частини другої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Окрім того, у правовідносинах, що виникають з обігу простих векселів, ліквідація векселедержателя такого векселя та відсутність у нього правонаступників не завжди може бути підставою для припинення зобов`язань векселедавця відповідно до частини третьої статті 205 Господарського кодексу України. Особливістю простого векселя є те, що боржником завжди є векселедавець. Веклеледержатель може використовувати простий вексель у розрахунках зі своїми контрагентами, при цьому переводячи власну заборгованість на векселедателя. У такому випадку припиняється право вимоги одного кредитора і виникає право вимоги у іншого кредитора. Отже, вексель може і надалі використовуватися в обігу до закінчення строку платежу за ним.

Суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин, які виникли у 4 кварталі 2011 року, положення статті 15 Закону України «Про банкрутство» від 14.05.1992 № 2343-XII, які діяли до 01.01.2000.

Щодо посилання контролюючого органу на підпункт 159.5.2 пункту 159.2 статті 159 ПКУ, то воно є безпідставним, оскільки ця норма не регулює спірних правовідносин, оскільки визначає порядок урегулювання безнадійної та сумнівної заборгованості, зумовленої обставинами непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажору), що мають тимчасовий характер і не впливають на спроможність дебітора сплатити заборгованість після їх закінчення.

З огляду на зазначене, суд касаційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність з боку позивача порушень вимог підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, підпункту 159.5.2 пункту 159.2 статті 159 Податкового кодексу України. Натомість суд апеляційної інстанції при вирішенні справи в цій частині неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Суди попередніх інстанцій також установили, що за висновками контролюючого органу порушення позивачем вимог підпунктів 7.6.1, 7.6.3, 7.6.4 пункту 7.6 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» полягало у тому, що позивач неправомірно здійснив розрахунок за придбані векселі шляхом емітування власних векселів в загальній сумі 16 201 000 грн за І, ІІ, ІІІ квартали 2010 року, що призвело до завищення витрат в загальній сумі 15 966 335 грн, що призвело до заниження прибутку від операцій з векселями в сумі 15 966 335 грн за ці звітні періоди. Відповідач вважає, що позивач неправомірно здійснив розрахунок за придбані вищезазначені векселі шляхом емітування власних векселів, тому завищив витрати за операціями з цінними паперами.

При цьому контролюючий орган виходить з таких обставин.

ТОВ «Будсім» (покупець) уклало з ІП «Калісто» (продавець) договір купівлі-продажу цінних паперів від 11.01.2010 № Б-2/10, за яким ІП «Калісто» продало ТОВ «Будсім» вексель AA 1851680 від 30.11.2009 (дата погашення 30.11.2010), емітент ТОВ «Вентгехсервіс», на суму 6000000,00 грн. У якості розрахунків позивач передав ІП «Калісто» згідно з актом прийому-передачі від 30.09.2010 вексель АА1211468 від 30.09.2010 власної емісії на суму 6000000,00 грн.

ТОВ «Будсім» (покупець) уклало з ПФ «Орнатус» (продавець) договір купівлі-продажу цінних паперів від 02.06.2010 № Б-18/10, за яким ПФ «Орнатус» продав та передав через ТОВ «Брокерська компанія «Сток Маркетс Компані» позивачу як покупцю такі векселі: AA 1851680 від 30.11.2009, емітент ТОВ «Вентгехсервіс», на суму 6000000,00 грн, договірна ціна 2000000,00 грн; AA 1851708 від 08.12.2009, емітент ПФ «Кібела», на суму 6000000,00 грн, договірна ціна 2000000,00 грн; АА 1851727 від 30.12.2009, емітент ІП «Калісто» на суму 5000000,00 грн, договірна ціна 1000000,00 грн; АА 1851730 від 30.12.2009, емітент ІП «Калісто» на суму 5000000,00 грн, договірна ціна 1000000,00 грн; АА 1851761 від 30.12.2009, емітент ТОВ «Карпос» на суму 4000000,00 грн, договірна ціна 1000000,00 грн. У якості розрахунків за зазначеним договором ТОВ «Будсім» передало ПФ «Орнатус» згідно з актом прийому-передачі від 31.12.2010 вексель АА 2062594 від 31.12.2010, емітент ТОВ «Будсім», на суму 7000000,00 грн.

ТОВ «Будсім» (покупець) уклало з ТОВ фірма «Пранк» договір купівлі-продажу цінних паперів від 04.08.2010 № Б-56/10, за яким ТОВ фірма «Пранк» (продавець) продав та передав через ТОВ «Брокерська компанія «Сток Маркетс Компані» позивачу як покупцю наступні векселі: AA 1211461 від 01.03.2010, емітент ТОВ «Харків Надра», на суму 7070188,42 грн, договірна ціна 2201000,00 грн; АА 1851755 від 30.12.2009, емітент ТОВ «Фірма «ТААГІТ» на суму 5000000,00 грн, договірна ціна 1000000,0 грн. У якості розрахунків позивач передав ТОВ фірма «Пранк» згідно з актом прийому-передачі від 31.12.2010 вексель АА 2062596 від 31.12.2010, емітент ТОВ «Будсім», на суму 33201000,00 грн.

Контролюючий орган, обґрунтовуючи порушення позивачем вимог 7.6.1, 7.6.3, 7.6.4 пункту 7.6 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», зазначає, що позивач не мав права передавати ІП «Калісто», ПФ «Орнатус» та ТОВ фірма «Пранк» в оплату придбаних векселів векселі власної емісії, оскільки придбані за договорами купівлі-продажу цінних паперів прості векселі, емітовані третіми особами (не продавцями - ІП «Калісто», ПФ «Орнатус» та ТОВ фірма «Пранк»), не є товаром, а з огляду на положення статті 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні» та абзацу 1 пункту 2 частини п`ятої статті 3, статті 14 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринко» є борговими цінними паперами, що посвідчують відносини позики і передбачають зобов`язання емітента сплатити у визначений строк кошти відповідно до зобов`язання.

Суд касаційної інстанції зазначає, що позиція контролюючого органу про те, що продані позивачеві продавцями - ІП «Калісто», ПФ «Орнатус» та ТОВ фірма «Пранк» за договорами купівлі-продажу цінних паперів векселі не є товаром є помилковою, оскільки відповідно до пункту 1.6 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» товари - це матеріальні та нематеріальні активи, а також цінні папери та деривативи, що використовуються у будь-яких операціях, крім операцій з їx випуску (емісії) та погашення.

При перевірці правильності вирішення судами справи щодо порушень позивачем вимог 7.6.1, 7.6.3, 7.6.4 пункту 7.6 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до абзаців 1, 2, 3 підпункту 7.6.1 пункту 7.6 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платник податку веде окремий податковий облік фінансових результатів операцій з цінними паперами (у тому числі іпотечними сертифікатами участі, іпотечними сертифікатами з фіксованою дохідністю та сертифікатами фондів операцій з нерухомістю) і деривативами у розрізі окремих видів цінних паперів, а також фондових та товарних деривативів. При цьому облік операцій з акціями ведеться разом з іншими, ніж цінні папери, корпоративними правами.

Якщо протягом звітного періоду витрати на придбання кожного з окремих видів цінних паперів, а також деривативів, понесені (нараховані) платником податку, перевищують доходи, отримані (нараховані) від продажу (відчуження) цінних паперів або деривативів такого ж виду протягом такого звітного періоду, від`ємний фінансовий результат переноситься на зменшення фінансових результатів від операцій з цінними паперами або деривативами такого ж виду майбутніх звітних періодів у порядку, визначеному статтею 6 цього Закону.

Якщо протягом звітного періоду доходи від продажу кожного з окремих видів цінних паперів, а також деривативів, отримані (нараховані) платником податку, перевищують витрати, понесені (нараховані) платником податку внаслідок придбання цінних паперів або деривативів такого ж виду протягом такого звітного періоду (з урахуванням від`ємного фінансового результату від операцій з цінними паперами чи деривативами такого ж, виду минулих періодів), прибуток включається до складу валових доходів такого платника податку за результатами такого звітного періоду.

Згідно з підпунктом 7.6.3. пункту 7.6 статті 7 цього Закону під терміном «витрати» слід розуміти суму коштів або вартість майна, сплачену (нараховану) платником податку продавцю цінних паперів та деривативів як компенсація їх вартості, а відповідно до підпункту 7.6.4. п. 7.6 ст. 7 - під терміном «доходи» - суму коштів або вартість майна, отриману (нараховану) платником податку від продажу, обміну або інших способів відчуження цінних паперів та деривативів, збільшену на вартість будь-яких матеріальних цінностей чи нематеріальних активів, які передаються платнику податку в зв`язку з таким продажем, обміном або відчуженням.

Отже, законодавець виокремив операції з торгівлі цінними паперами, деривативами та іншими, ніж цінні папери, корпоративними правами, як операції особливого виду, та передбачив окремий облік їх фінансових результатів, встановивши спеціальні правила його визначення. У такому окремому обліку платник податку відображає тільки ті витрати, які складаються із суми коштів або вартості майна, сплачених (нарахованих) продавцю цінних паперів як компенсація їх вартості. Складовою частиною доходів, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, є прибуток, одержаний від операцій з цінними паперами, який включається до доходної частини податкової декларації платника податку.

Установлені обставини засвідчують, що позивач у якості розрахунків за придбані векселі передав продавцям векселів прості векселі власної емісії.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про цінні папери і фондову біржу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вексель - цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов`язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов`язання щодо платежу за векселем.

Отже, позивач передав продавцям векселів - ІП «Калісто», ПФ «Орнатус» та ТОВ фірма «Пранк» цінні папери - прості векселі власної емісії, які посвідчують його безумовне грошове зобов`язання сплатити після настання строку платежу визначену суму власникам векселів (векселедержателям). При цьому у звітному періоді, в якому позивач передав зазначені векселі ІП «Калісто», ПФ «Орнатус» та ТОВ фірма «Пранк», він фактично не поніс витрат з придбання у цих контрагентів цінних паперів, а відтак не мав права відображати в окремому податковому обліку витрати, які б вплинули на фінансовий результат, та зменшили б такий фінансовий результат, що призвело б до заниження податку на прибуток.

Суд першої інстанції з`ясував, що позивач не відображав у окремому податковому обліку вартість виданих (емітованих) ним простих векселів для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари - цінні папери (векселі), що б вплинуло на результат визначенні фінансового результату операцій з цінними паперами. У підтвердження цього позивач надав до перевірки контролюючому органу облікові регістри підприємства з руху векселів. При цьому контролюючий орган не надав у судах попередніх інстанцій заперечень та доказів на спростування зазначеного. У касаційній скарзі контролюючий орган також не зазначає доводів та доказів, які б спростовували зазначену обставину щодо невідображення позивачем у бухгалтерському та податковому обліках витрат за наслідками передачі простих векселів.

Враховуючи наведене, висновок контролюючого органу про порушення позивачем вимог підпункту 7.6.1, 7.6.3, 7.6.4 пункту 7.6 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що призвело до завищення витрат в загальній сумі 15 966 335 грн та до заниження прибутку від операцій з векселями в сумі 15 966 335 грн за звітні періоди - І, ІІ, ІІІ квартали 2010 року, є безпідставними.

З огляду на зазначене, суд касаційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність з боку позивача порушень вимог підпункту 7.6.1, 7.6.3, 7.6.4 пункту 7.6 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Суд касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи у частині щодо податкового повідомлення-рішення про визначення грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств правильно застосував норми права до встановлених обставин та постановив законне і обґрунтоване рішення, яке помилково скасував суд апеляційної інстанції. У зв`язку з цим в цій частині постанову суду апеляційної інстанції належить скасувати, а постанову суду першої інстанції - залишити в силі .

Разом з тим суд касаційної інстанції вважає необґрунтованими постанови судів попередніх інстанцій у частині вирішення справи щодо податкового повідомлення-рішення про застосування до позивача на підставі пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України штрафу за несплату узгодженої суми грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб протягом строку, визначеного цим Кодексом, оскільки суди не установили суть порушення, за яке контролюючий орган застосував до позивача штраф, зокрема, суди не з`ясували у контролюючого органу з виплатою якого доходу та в якій сумі він пов`язує порушення щодо несвоєчасної сплати грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб. Позивач тільки припускає, що відповідач міг застосувати до нього фінансові санкції за несвоєчасну сплату податку з доходів фізичних осіб в сумі 216,78 грн, зазначаючи, що ця сума сплачена своєчасно, однак помилково зарахована на рахунок для податку на додану вартість, при цьому суди належно цю обставину не з`ясували, не витребували у позивача докази, на які він посилається на підтвердження своєї позиції.

Зважаючи на те, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права при вирішенні справи в цій частині, не дослідили докази у справі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування судових рішень першої та апеляційної інстанції у цій частині з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 344, 349, 351, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

Замінити відповідача у справі - Державну податкову інспекцію у Солом`янському районі міста Києва правонаступником - Головним управлінням ДПС у м. Києві.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсім» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014 скасувати. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.08.2012 скасувати в частині задоволення позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 12.06.2012 № про застосування штрафних (фінансових) санкцій з податку з доходів фізичних осіб в сумі 249,05 грн та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.08.2012 залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

В.В. Хохуляк ,

Судді Верховного Суду