Справа № 9901/24/19
Суддя: Гриців Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року

м. Київ

Справа № 9901/24/19

Провадження № 11-652заі19

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого Князєва В. С.,

судді-доповідача Гриціва М. І.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

за участю секретаря судового засідання Біляр Л. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників:

позивача - адвоката Тананакіна О. В.,

відповідача - Склярук Ю. В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє через адвоката Тананакіна Олександра Валерійовича, на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 червня 2019 року (судді Стародуб О. П., Гімон М. М., Єзеров А. А., Коваленко Н. В., Кравчук В. М.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматись від вчинення певних дій і

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року позивачка звернулася до суду із позовними вимогами визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 27 вересня 2018 року № 3011/0/15-18 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Оболонського районного суду міста Києва на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України».

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 06 червня 2019 року у задоволенні позову відмовив.

Цей суд дійшов висновку, що ВРП діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), з дотриманням принципів пропорційності та законності.

ОСОБА_1 не погодилась із таким судовим рішенням. Вважає його незаконним і необґрунтованим, таким, що ухвалене за наслідками неповного з`ясування всіх обставин справи, що мають значення для справи, і з порушеннями вимог процесуального закону, що потягло неправильне вирішення питання. Просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне й ухвалити нове рішення - про задоволення позовних вимог.

Переконує, що питання про звільнення судді через невідповідність займаній посаді вирішується ВРП виключно в рамках дисциплінарного провадження і лише на підставі подання Дисциплінарної палати ВРП. Наголошує, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі - ВККС, Комісія) має право внести до ВРП подання про звільнення судді із займаної посади лише при повторному негативному результаті кваліфікаційного оцінювання.

Крім того, за результатом повторного непроходження кваліфікаційного оцінювання ВККС може постановити рішення про непідтвердження суддею здатності здійснювати правосуддя, а не рішення про невідповідність займаній посаді.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, послалися на наведені в ній аргументи й просили її задовольнити.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Велика Палата Верховного Суду заслухала пояснення сторін, дослідила матеріали справи, зважила на письмові звернення до суду, що стосуються суті спору, і дійшла висновку про таке.

Президент України Указом від 23 січня 2012 року № 29/2012 призначив ОСОБА_1 на посаду судді Оболонського районного суду міста Києва строком на 5 років.

Рішенням ВККС від 20 жовтня 2017 року № 106/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання 999 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді Оболонського районного суду міста Києва Великохацької В. В.

29 січня 2018 року рішенням Комісії № 7/зп-18 призначено на 15 березня 2018 року проведення іспиту під час кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді, в тому числі щодо позивачки.

16 березня 2018 року рішенням ВККС затверджено кодовані результати складених суддями 26 лютого 2018 року анонімного письмового тестування та практичного завдання в межах процедури кваліфікаційного оцінювання суддів, відповідно до яких ОСОБА_1 набрала 64,125 бала та 54 бали відповідно.

За результатами кваліфікаційного оцінювання 26 квітня 2018 року Комісія прийняла рішення № 543/ко-18, яким визначила, що суддя Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 не склала іспиту для суддів місцевих та апеляційних судів, призначеного рішенням Комісії від 29 січня 2018 року № 7/зп-18; відмовила судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди», призначеного рішенням Комісії від 20 жовтня 2017 року № 106/зп-17, за результатами іспиту суддів місцевих та апеляційних судів; визнала ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді; рекомендувала ВРП розглянути питання про звільнення позивачки з посади судді Оболонського районного суду міста Києва.

27 квітня 2018 року Комісією прийнято рішення № 565/ко-18, яким вирішено внести до ВРП подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Оболонського районного суду міста Києва.

27 вересня 2018 року ВРП прийняла рішення № 3011/0/15-18, яким вирішила звільнити ОСОБА_1 з посади судді Оболонського районного суду міста Києва на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

Вважаючи таке рішення ВРП протиправним, ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з адміністративним позовом за захистом порушених, на її думку, прав та інтересів.

Відповідно до підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.

Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС в порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення його з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії ВККС.

За приписами пункту 12 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, розглядаються на засіданні ВРП в пленарному складі на підставі подання ВККС в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону. Оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання відбувається в порядку, встановленому статтею 57 згаданого Закону.

Стаття 56 Закону № 1798-VIII визначає порядок розгляду питання про звільнення судді з посади за особливими обставинами. Зокрема, питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини 6 статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні ВРП.

За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених вказаними положеннями Основного Закону України, ВРП ухвалює вмотивоване рішення.

Відповідно до положень статті 57 Закону № 1798-VIII рішення ВРП про звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених законом.

Такими підставами згідно з цим Законом є: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

Рішення ВРП про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених частиною другою цієї статті, або у випадку, якщо суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП, на якому було ухвалене рішення.

Як убачається з матеріалів справи, ані у своєму позові, ані в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не наводить жодного доводу для оскарження рішення ВРП від 27 вересня 2018 року № 3011/0/15-18 з підстав, передбачених статтею 57 Закону № 1798-VIII, а тому це рішення не може бути скасоване за таких обставин.

При цьому зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що обґрунтуванням подання позову була її незгода з результатами проведеного відносно неї кваліфікаційного оцінювання, на підставі яких ВККС прийнято рішення від 26 квітня 2018 року № 543/ко-18 про її невідповідність займаній посаді судді, яке, у свою чергу, стало підставою прийняття ВРП оскаржуваного рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Оболонського районного суду міста Києва.

Обґрунтовуючи свою позицію, скаржниця стверджує про необ`єктивність і неповноту (внаслідок недопуску її до наступного етапу) проведеного відносно неї кваліфікаційного оцінювання, а також недотримання ВККС процедури прийняття рішень щодо результатів складення позивачкою іспиту.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність вказаних доводів ще й через оскарження прийнятого ВККС рішення від 26 квітня 2018 року № 543/ко-18 щодо невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді.

Зокрема, судом установлено, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 06 вересня 2018 року у справі № П/9901/582/18 відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування рішення ВККС від 26 квітня 2018 року № 543/ко-18. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 29 січня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Таким чином, на підставі положень частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обставини правомірності прийняття рішення Комісії від 26 квітня 2018 року № 543/ко-18 у межах цієї справи перевірці не підлягають.

У контексті наведених обставин слід зазначити про те, що пунктом 41 звіту Венеціанської Комісії від 25 - 26 березня 2011 року передбачено можливий консенсус щодо обов`язкових елементів (як формальних, так і матеріальних або субстантивних) поняття «верховенство права», зокрема, таких, як законність, в тому числі прозорий, підзвітний і демократичний порядок введення законів у дію; правова визначеність; заборона свавілля; доступ до правосуддя у незалежних і неупереджених судах, у тому числі судовий контроль за адміністративними актами; дотримання прав людини; недискримінація та рівність перед законом. Тобто принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи, основоположні свободи.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» зазначено, що (…) вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві, він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступно відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (…).

Мета, процедура та правові наслідки кваліфікаційного оцінювання суддів чітко визначені та врегульовані Конституцією України, законами № 1402-VIII та № 1798-VIII. Положення цих законів, що регулюють спірні правовідносини, є зрозумілими, точними і передбачуваними. Цим законодавством, зокрема, передбачена можливість звільнення судді в тому випадку, коли об`єктивні результати його оцінювання прямо підтверджують нездатність чи небажання судді виконувати свої обов`язки на мінімально прийнятному рівні.

Так, позивачка була не тільки ознайомлена з вимогами законодавства, а й виявила бажання пройти відповідну процедуру оцінювання та могла передбачити, що наслідки такого оцінювання могли бути як позитивні, так і негативні.

З оскаржуваного рішення ВРП вбачається, що у зв`язку з ненабранням ОСОБА_1 за результатами анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання мінімально допустимого бала, який би надавав останній право допуску до наступного етапу оцінювання «Дослідження досьє та співбесіда», рішенням ВККС від 26 квітня 2018 року № 543/ко-18 позивачку визнано такою, що не відповідає займаній посаді, та рекомендовано ВРП розглянути питання про її звільнення з посади судді. На підставі цього рішення Комісії ВРП, керуючись підпунктом 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, пунктом 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, статтями 3, 30, 34, 56, пунктом 12 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII, прийняла рішення про звільнення позивачки з посади судді.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду знаходить встановленим, що ВРП, приймаючи спірне рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом № 1798-VIII, з дотриманням принципів пропорційності та законності. Оспорюване рішення містить обґрунтовані мотиви, за яких відповідач дійшов правильного висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади судді Оболонського районного суду міста Києва.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 червня 2019 року - без змін.

Керуючись статтями 243, 266, 315, 316, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Князєв

Суддя-доповідач М. І. Гриців

Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко

С. В. Бакуліна Н. П. Лященко

В. В. Британчук О. Б. Прокопенко

Ю. Л. Власов В. В. Пророк

Д. А. Гудима Л. І. Рогач

Ж. М. Єленіна О. М. Ситнік

О. С. Золотніков В. Ю. Уркевич

О. Р. Кібенко О. Г. Яновська