Справа № 826/12243/17
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Костюк Л.О. та Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 липня 2019 року, яке ухвалене в порядку письмового провадження, у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області і Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві (правонаступником якого є Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31 серпня 2017 року № 75-17 про відхилення скарги на наказ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

- зобов`язати Державну міграційну службу України розглянути заяву громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 липня 2019 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційної скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи та невірно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що відповідачі та суд першої інстанції не перевірили інформацію про країну походження та не врахували, що в середині країни триває внутрішній збройний конфлікт. Також в апеляційній скарзі зазначено, що під час співбесіди був присутній перекладач з мови дарі, в той час як ОСОБА_1 розмовляє арабською мовою.

Державна міграційна служба України подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що в ОСОБА_1 відсутні ознаки біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а інформація з відкритих джерел свідчить про відсутність загрози для нього у разі повернення до країни громадянської приналежності.

Від іншого відповідача відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду не надходив.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, призначеного на 05 грудня 2019 року, проте у судове засідання не з`явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 липня 2019 року - без змін виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що 13 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також 13 квітня 2017 року позивач заповнив анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка зареєстрована за № 46.

Із ОСОБА_1 було проведено співбесіду, за підсумками якої складено протокол від 25 квітня 2017 року № 2017 КYIV 0046.

Головний спеціаліст відділу з питань шукачів захисту Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві 10 травня 2017 року склав висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку був прийнятий наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 10 травня 2017 року № 201 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 .

Про прийняте рішення позивача було проінформовано шляхом направлення повідомлення від 13 травня 2017 року № 81.

ОСОБА_1 звернувся до Державної міграційної служби України зі скаргою від 18 травня 2017 року на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду вказаної скарги був підготовлений висновок від 29 серпня 2017 року о/с № 2017 КYIV 0046.

Рішенням Державної міграційної служби України від 31 серпня 2017 року № 75-17 скаргу ОСОБА_1 від 30 травня 2017 року на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було відхилено.

Про прийняте рішення позивача було проінформовано шляхом направлення повідомлення від 30 вересня 2017 року № 249.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Державної міграційної служби України, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем відомості дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби він звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Заявник не був офіційним членом жодної політичної, громадської, релігійної, військової чи іншої організації, як в країні громадянської належності, так і поза її межами. Також суд першої інстанції врахував, що відповідач при прийнятті рішення провів збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановив наявності фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Особливості порядку оскарження рішень щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту визначені у ст. 12 вказаного Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Положеннями ч. 9 ст. 12 вказаного Закону передбачено, що особа, яка отримала повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використала права на його оскарження до суду протягом п`яти робочих днів, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Зазначені норми права вказують на те, що рішення Державної міграційної служби України від 31 серпня 2017 року № 75-17, яке прийняте за результатами розгляду скарги на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту може бути предметом адміністративного позову.

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Положеннями ч. 6 ст. 8 зазначеного Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з висновком від 10 травня 2017 року позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з необґрунтованістю заяви та відсутністю умов, зазначених у п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Звертаючись із відповідною заявою, ОСОБА_1 вказував на наявність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зазначені норми права передбачають, що:

- біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Під час перевірки доводів ОСОБА_1 , відповідачами було встановлено, що позивач народився в м. Багдад, за віросповіданням - мусульманин-суніт, неодружений. Місцем постійного проживання позивача в Республіці Ірак є м. Ель-Фалуджа.

Територію країни постійного проживання ОСОБА_1 залишив у 2006 році легально, повітряним транспортом, на підставі компетентного дозволу, з метою навчання у Національному медичному університеті ім. Пирогова, м. Вінниця (період навчання 2006-2009 роки), університеті КРОК м. Суми (період навчання 2010-2011 роки), Національному медичному університет м. Луганськ (період навчання 2011-2012 роки).

До країни постійного місця проживання ОСОБА_1 повертався двічі - у 2008 та 2010 роках. Позивач зазначив, що не був офіційним членом політичних, громадських, релігійних, військових чи інших організацій, як в країні громадянської належності, так і поза її межами. Під час перебування в Іраку не отримував погроз та утисків від будь-яких агентів.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся 13 квітня 2017 року, тобто після 11 років нелегального проживання на території України.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в ОСОБА_1 відсутні ознаки біженця у розмінні п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів враховує, що основною причиною звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 зазначив загальну нестабільну ситуацію в Іраку.

Як раніше зазначалося, однією з ознак особи, яка потребує додаткового захисту, є те, що змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Згідно з висновком від 10 травня 2017 року № 2017 КYIV 0046 Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві здійснило перевірку наведених позивачем доводів. Використавши інформацію з відкритих джерел у мережі Інтернет, відповідач встановив, що ситуація в Іраку покращується, влада держави стрімко звільняє нові території з контролю ІДІЛ. Також було прийнято до уваги, що місті Ель-Фалуджа, в якому проживав ОСОБА_1 - звільнене від бойовиків Ісламської держави.

В апеляційній скарзі представник наводить посилання на відомості з відкритих джерел в мережі Інтернет про ситуацію в Іраку у цілому, що мала місце протягом 2016-2017 років.

Разом з тим, посилання на джерела, які б спростовували зібрану відповідачем інформацію щодо ситуації саме у місці постійного проживання на території Республіки Ірак (м. Ель-Фалуджа) станом на час звернення ОСОБА_1 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (квітень 2017 року) - апеляційна скарга не містить.

Також колегія суддів враховує, що позивач прибув до Україні з метою отримання освіти у 2006 році. Навчання у Національному медичному університет м. Луганськ ОСОБА_1 завершив у 2012 році. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся у квітні 2013 року.

Доводів, які б підтверджували, що у позивача саме у квітні 2013 року виникли підстави для повернення до Республіки Ірак, а єдиною перешкодою для повернення до країни громадянської приналежності є внутрішній збройний конфлікт, адміністративний позов та апеляційна скарга не містять.

За таких обстави колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів наявності у нього однак особи, яка потребує додаткового захисту в розумінні п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В апеляційній скарзі представник позивача вказує також на те, що під час проведення співбесіди ОСОБА_1 не був забезпечений послугою з перекладу змісту розмови зрозумілою для нього мовою. Представник позивача просить врахувати, що ОСОБА_1 прибув з Іраку і його рідною мовою є арабська, в той час як переклад здійснювався з мови дарі, яка є офіційною мовою Афганістану, на російську, а з російської - на українську мову.

У відповідності до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Зазначена норма права вказує на те, що перекладач залучається до проведення співбесіди лише у тому разі, якщо заявнику не володіє українською або російською мовами.

У анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13 квітня 2017 року № 46, у п. 1.17.1 зазначено, що ОСОБА_1 вільно володіє російською мовою.

Також колегія суддів враховує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач не заперечував, що відображена у протоколі співбесіди від 25 квітня 2017 року № 2017 КYIV 0046 інформація відповідає змісту наданих ним відповідей на питання працівників Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві. Такі заперечення також відсутні в апеляційній скарзі.

Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що співбесіда з позивачем була проведена на зрозумілій для нього мові, а доводи в апеляційній скарзі щодо незабезпечення перекладу спрямовані виключна на скасування законних і обґрунтованих рішень відповідачів.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 25 липня 2019 року та не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 липня 2019 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді Л.О. Костюк

Є.В. Чаку