Справа № 420/5925/19
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5925/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Вовченко O.A.,

секретар судового засідання Іщенко С.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Абросимової Ю.Г. (згідно довіреності),

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду 07 жовтня 2019 року надійшов позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:

1. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 ;

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 23.09.2017 по 30.08.2019, у розмірі 165775,86 грн. (сто шістдесят п`ять тисяч сімсот сімдесят п`ять грн. 86коп.);

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 23.09.2017 по 30.08.2019, у розмірі 165775,86 грн. (сто шістдесят п`ять тисяч сімсот сімдесят п`ять грн. 86 коп.).

Ухвалою суду від 15 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу 5-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії ухвали. В ухвалі роз`яснено, що виявлені недоліки повинні бути усунені, шляхом надання до суду доказів на підтвердження зазначених у позовній заяві обставин (з копією відповідачу) та доказів сплати судового збору.

18 жовтня 2019 року до суду від позивача за вх.№38239/19 надійшла заява з доказами сплати 776,16 грн. судового збору, належним чином оформленим адміністративним позовом, та належним чином засвідченими доказами (у двох примірниках).

Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 (вх.№38239/19), відкрито провадження у справі та визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.09.2017 №188 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас та 23.09.2017 виключено зі списків військової частини НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення, у тому числі, з грошового при військовій частині НОМЕР_1 . На день звільнення з військової служби у запас військовою частиною НОМЕР_1 позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 23.09.2017 року. 24.01.2019 рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/5908/18 визнано бездіяльність військової частини НОМЕР_1 з ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення протиправною, яке за результатами апеляційного розгляду П`ятим апеляційним адміністративним судом рішення залишено без змін та з 12.06.2019 набрало законної сили. Тільки 30 серпня 2019 року військова частина НОМЕР_1 здійснила нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 23.09.2017. 3 вересня 2019 року, у зв`язку з затримкою розрахунку грошовим забезпеченням під час звільнення, позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 23.09.2017 по 30.08.2019. Листом військової частини від 02.10.2019 № 1826 відмовлено в задоволені вимог звернення. Позивач вважає протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку ОСОБА_1 під час звільнення та бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Індексація заробітної плати є складовою частиною заробітної плати та відноситься до додаткової заробітної плати. Військова частина НОМЕР_1 своєю бездіяльністю щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення на день виключення його зі списків особового складу здійснила протиправні дії щодо несвоєчасного остаточного розрахунку та порушила права ОСОБА_1 , визначені статтею 43 Конституції України на заробітну плату (грошове забезпечення), не нижчу від визначеної законом, та право на своєчасне її одержання.

07 листопада 2019 року до суду від відповідача за вх.№41446/19 надійшов відзив на позов (а.с.78-82), у якому відповідач посилаючись на указ Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, яким затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, статті 116, 117 Кодексу законів про працю України зазначає, що звільнення позивача з військової служби відбулося законно, наказ про виключення зі списків особового складу позивачем не оскаржувався та останньому при звільненні не було виплачено лише індексацію грошового забезпечення, розрахунок по всім іншим виплатам проведений. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 року у справі №420/5908/18, яке було залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2019 року, військовою частиною НОМЕР_1 30.08.2019 року було виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення. За наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним. Виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку у розумінні Порядку №100. Інших правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку, передбачених Порядком №100 позивачем зазначено не було. Відповідно до пункту 2 статті 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Індексація грошового забезпечення не може вважатися тією складовою грошового забезпечення, в розумінні статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», так як вона не є постійною та сталою величиною, яка не змінюється, має несистематичний характер, оскільки індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка, що виключає можливість включення її до складу грошового забезпечення, яким забезпечується військовослужбовець, звільнений з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

19 листопада 2019 року до суду від позивача за вх.№43454/19 надійшла відповідь на відзив (а.с.88-90), у якій позивач зазначає, що Порядок №100 в Україні застосовується не лише для розрахунку визначення середньої заробітної плати відпускних і компенсації за невикористану відпустку. Постанова необхідна і для обчислення низки інших виплат, перелічених у пп. «в» - «л» п. 1 Порядку № 100, а саме всі виплати, які розраховують виходячи із середньої заробітної плати, визначеної згідно з Порядком № 100, крім відпускних і компенсації за невикористану відпустку. Посилаючись на частину 2 статті 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», абзац 4 статті 18 Закону України від 5 жовтня 2000 року № 2017-ІІІ «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», частину 1 статті 2 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» та Інструкцію зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5 вказує, що індексація заробітної плати є складовою частиною заробітної плати та відноситься до додаткової заробітної плати.

28 листопада 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу №420/5925/19 до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, ознайомившись з відзивом на адміністративний позов, відповіддю на відзив, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та відзив, та перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.09.2017 року №188 ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас (а.с.46).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року по справі №420/5908/18 (а.с.49-56), залишеною в силі постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2019 року (а.с.58-62), адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 23.09.2017. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 23.09.2017. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 №194 від 02.10.2019 року (а.с.64) вбачається, що нарахована індексація грошового забезпечення за період з січня 2016 року по вересень 2017 року у розмірі 28430,79 грн. була виплачена 30.08.2019 року в сумі 28004,33 грн., утримано військовий збір 1,5% в сумі 426,46 грн.

03 вересня 2019 року ОСОБА_1 подав до військової частини НОМЕР_1 заяву (а.с.66), в якій просив нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 26.06.2018 року по 30.08.2019 року.

02 жовтня 2019 року військовою частиною НОМЕР_1 позивачу було направлено листа №1826 (а.с.67), у якому зазначено, що «… на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 у справі №420/5908/18, яке набрало законної сили 12.06.2019 року індексацію грошового забезпечення було виплачено Вам 30.08.2019 року, а тому жодної заборгованості перед Вами у військовій частині НОМЕР_1 не рахується;

у зверненні Ви посилаєтесь, як на підставу задоволення порушеного питання, на статтю 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), однак до правовідносин, .що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати вона не розповсюджується».

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Так, порядок проходження військової служби та звільнення з неї регулюється спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Однак, суд зазначає, що відповідними спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою з військової служби особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15 та правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 04.12.2019 справа №825/66/16, від 02.10.19 справа №817/1227/18, від 10.09.2019 справа №814/2791/16, від 19.06.2019 справа № 820/3312/17, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України закріплені норми, які спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Таким чином, враховуючи відсутність відповідного регулювання спірних правовідносин спеціальним законодавством, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, в даному випадку підлягають застосуванню норми статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Таким чином можна дійти висновку, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є:

- нарахування сум належних працівникові при звільнені;

- відсутність спору щодо їх розміру;

- невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є:

- нарахування сум, належних працівникові при звільнені;

- незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

При цьому, незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви: шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду у стислі строки після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром.

Суд зазначає, що такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

Як вбачається з матеріалів справи, здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися.

З постанови Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року по справі №420/5908/18 вбачається, що позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою щодо виплати йому індексації грошового забезпечення 08.10.2018 року, а до суду 14.11.2018 року.

Тобто, з викладеного вбачається, що спір щодо невиплаченої позивачу індексації з 01.01.2016 року по 23.09.2017 року виник між сторонами більш ніж через рік після звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, доказів оскарження таких сум позивачем до суду не надано, суд приходить до висновку, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 04.12.2019 року по справі №825/742/16.

Решта доводів та заперечень сторін, викладених у заявах по суті справи, висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку, що у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 23.09.2017 по 30.08.2019, у розмірі 165775,86 грн. та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 23.09.2017 по 30.08.2019, у розмірі 165775,86 грн. відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ).

Відповідач - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення складено та підписано 18.12.2019 року.

Суддя О.А. Вовченко

.