Справа № 335/11243/19
Суддя: Рибалко Н. І.
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді: Рибалко Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Косатої М.А.,

представника позивача Штенгелова О.В.,

представника відповідача Малій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Штенгелова Олександра Володимировича до поліцейського 4 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Дєдушева Сергія Сергійовича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправними дій та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Штенгелов О.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до поліцейського 4 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Дєдушева Сергія Сергійовича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправними дій та скасування постанови, який мотивований наступним.

22.09.2019 року о 16 годині 08 хвилин, за адресою: м. Запоріжжя, Набережна Магістраль відносно Рибенчука Романа Олександровича винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК №1546624 від 22.09.2019 року.

Відповідно до вказаної постанови - «22.09.2019 року о 15 год. 00 хв. /76-Б/ водій перевищив встановлені межі швидкості в населеному пункті більше ніж на 20 км/г, а саме рухався зі швидкістю 88 км/г, чим порушив п. 12.4 ПДР, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Позивач вважає, що дана постанова є незаконною та підлягає скасуванню в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого адміністративного правопорушення та грубим порушенням встановленого законом порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення поліцейським ОСОБА_2 .

Так позивач посилається на те, що відомості щодо суті та місця скоєння адміністративного правопорушення, викладені в постанові ЕАК №1546624 від 22.09.2019 року не відповідають дійсності. ОСОБА_1 не керував транспортним засобом по вулиці Перемоги, 76-б в місті Запоріжжі з перевищенням встановлених меж швидкості в населеному пункті, як то вказано в оскаржуваній постанові.

В зазначеній постанові про накладення адміністративного стягнення в час та день ОСОБА_1 взагалі не перебував за адресою: АДРЕСА_1 , а отже відомості постанови містять неправдиві відомості.

Окрім того зазначає, що постанова ЕАК №1546624 від 22.09.2019 року винесена з грубим порушенням Кодексу України про адміністративні правопорушення. Справа про адміністративне правопорушення відносно Позивача, в порядку, передбаченому КУпАП - не розглядалася.

Посилаючись на викладене позивач просить визнати незаконними дії поліцейського роти №1 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Запорізькій області ДПП капрала поліції Дєдушева Сергія Сергійовича щодо винесення постанови серії ЕАК №1546624 від 22.09.2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху відносно ОСОБА_1 та скасувати її. Також просить судові витрати покласти на Департамент патрульної поліції.

Відповідач Департамент патрульної поліції Національної поліції України надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі, пославшись на те, що водій порушив вимоги п.12.4 ПДР України, допустивши перевищення встановленого обмеження швидкості руху в межах населеного пункту на 38 км/год., що було зафіксовано вимірювачем швидкості TruCAM 000571. Прилад TruCAM було введено в експлуатацію в період його перебування в Державному реєстрі, а тому його подальша експлуатація не обмежена нормами чинного законодавства. Вважає, що єдиною та визначальною вимогою діючого законодавства у сфері метрології та метрологічної діяльності до засобів вимірювальної техніки, які вже введено в експлуатацію, є необхідність здійснення їх повірки. Наявним свідоцтвом про повірку №22-01/13782 підтверджено придатність лазерного вимірювача TruCAM до застосування. До позову надано диск з записом події та скріншотом.

У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, просив постанову скасувати посилаючись на те, що 22.09.2019 року ОСОБА_1 не керував транспортним засобом по вулиці Перемоги, 76-б в місті Запоріжжі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відзиві.

У судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_3 , який пояснив, що він, як працівник поліції, 22.09.2019 року здійснював патрулювання у м. Запоріжжя на Набережній магістралі. У зв`язку з тим, що лазерним вимірювачем TruCAM було зафіксовано швидкість руху транспортного засобу AUDI А6 державний номерний знак НОМЕР_1 НЕ у 88 км/г, що перевищує дозволену швидкість руху, вказаний транспорт було зупинено. За кермом транспортного засобу перебував позивач ОСОБА_1 . Щодо твердження представника позивача про те, що він не керував транспортним засобом по вулиці Перемоги, 76-Б в місті Запоріжжя, то свідок зазначив, що вказана адреса була зафіксована приладом TruCAM автоматично, як прив`язка до найближчої будівлі. Також, ОСОБА_3 пояснив, що на місці зупинки було досліджено докази, зафіксовані технічним приладом TruCAM, проведено розгляд справи, під час якого позивача було ознайомлено з правами, вирішено питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності у виді штрафу, після чого роздруковано електронний бланк постанови. Від підписання та отримання копії постанови ОСОБА_1 відмовився, про що зазначено у постанові.

Суд, заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 1546624 від 22.09.2019 року ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом AUDI А6 державний номерний знак НОМЕР_1 НЕ, 22.09.2019 року о 15-00-45 /76-б/ водій перевищив встановлені межі швидкості в населеному пункті більш ніж на 20 км/г, а саме рухався із швидкістю 88 км/г. Вимір зроблений приладом ТС000571. Чим порушив п.12.4 ПДР порушення швидкісного режиму в населених пунктах (дозволена швидкість не більше 50 км/год).

За вчинення вказаного порушення ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн.

Згідно вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до пункту 12.4 Правил дорожнього руху у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.

Відповідно до ч.1 статті 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Стосовно правових підстав застосування лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20, суд вважає необхідним зазначити таке.

Лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29 серпня 2012 року № UА-МІ/1-2903-2012. На підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCam», який було зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером У 3197-12.

Проте, чинним законодавством не передбачено повторного проходження даної процедури (сертифікації) для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію. Тобто, вказана процедура проводилась виключно відносно тих засобів вимірювальної техніки, які планувалося серійно виробляти в Україні або ввозити на територію України відповідними партіями.

Всі прилади, що використовуються працівниками Департаменту патрульної поліції, пройшли повірку. Міжповірочний інтервал для TruCam визначено Переліком засобів вимірювальної техніки, типи яких затверджені на підставі результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 05 квітня 2012 року № 437 і становить 1 рік.

Проведення повірки передбачено Порядком проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення іх результатів, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 08 лютого 2016 року № 193.

Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/13782, виданого ДП «Укрметртестстандарт» від 06 грудня 2018 року, чинне до 06.12.2019 року, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTІ 20/20 № ТС000571 є придатним до застосування. Для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується допустима похибка при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимах: ±2 км/год. в діапазоні від 2 км/год. до 200 км/год.; ±1 км/год. в діапазоні від 201 км/год. до 320 км/год.

Правильність реалізації у приладі TruCAM зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації від 27.09.2018 р.

Згідно експертного висновку виданого Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України від 27.09.2018 року у приладі «TruCAM LTI 20/20» правильно реалізовано криптографічний алгоритм шифрування AES відповідно до ДСТУ ІSO/ІЕС 18033-3:2015, забезпечує конфіденційність, цілісність та автентичність зареєстрованих даних.

Лазерний вимірювач швидкості TruCam LT1 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.

Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі TruCam, але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії.

Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCam.

Щодо твердження представника позивача про те, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом по вулиці Перемоги, 76-Б в місті Запоріжжя, то суд приходить до висновку, що вказане спростовується показами свідка ОСОБА_3 , який підтвердив той факт, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом AUDI А6 державний номерний знак НОМЕР_2 .

Також поясненнями свідка ОСОБА_3 спростовуються твердження представника позивача про те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення не проводився.

Проаналізувавши вимоги позивача ОСОБА_1 щодо не перебування його та не скоєння ним адміністративного правопорушення за адресою: м. Запоріжжя, вул АДРЕСА_2 Перемоги, 76-Б, то суд враховує наступне.

Згідно ст. 283 КУпАП постанова повинна містити:

найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову;

дату розгляду справи;

відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування;

опис обставин, установлених під час розгляду справи;

зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення;

прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про:

дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення;

транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);

технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався);

розмір штрафу та порядок його сплати;

правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження;

відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

В оскаржувані постанові дата, час і місце вчинення адміністративного правопорушення зазначено «22.09.2019 року о 15-00-45 /76-б/».

Частинами 1, 3 та 4 ст. 21 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що автомобільна дорога, вулиця являє собою частину території, в тому числі в населеному пункті, призначену для руху транспортних засобів і пішоходів, з усіма розміщеними на ній спорудами. Автомобільні (позаміські) дороги загального користування поділяються на дороги державного та місцевого значення. У містах вулиці та дороги поділяються на магістральні вулиці та дороги, дороги та вулиці місцевого значення.

В оскаржуваній постанові не зазначено ні населеного пункту в якому допущено записане порушення п. 12.4 ПДР, ні назви магістральної вулиці чи дороги, а також дороги та вулиці місцевого значення.

Як підставу скасування постанови позивач посилається на те, що не керував транспортним засобом вулиці Перемоги, 76-Б в місті Запоріжжя.

В запереченнях на позовну заяву відповідач та у судовому засіданні свідок працівник патрульної поліції посилається на те, що адреса була зафіксована приладом TruCAM автоматично, як прив`язка до найближчої будівлі.

Разом з тим, вказане твердження спростовується скріншотом, який міститься на диску, наданим відповідачем, оскільки на вказаному скріншоті зазначено як місце вчинення правопрорушення LOK: НАБЕРЕЖНА.

Відтак, оскаржувана постанова по справі про адміністративне правопорушення не містить місця вчинення правопорушення, хоча воно зазначено на скріншоті приладу TruCAM, а отже посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення не з`ясувала всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду під час розгляду адміністративної справи № 337/3389/16-а в постанові від 30.05.2018р. зазначив, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

В контексті наведеного Верховний Суд відмітив, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.

Відповідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Суд звертає увагу, що у даному випадку між позивачем та відповідачем існує юридичний спір щодо правомірності дій суб`єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Позивач звертається за захистом належного йому суб`єктивного права не зазнавати протиправного ініціювання провадження про притягнення до адміністративної відповідальності без достатніх на те підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Конституційним Судом України в рішенні від 25.11.1997 №6-зп сформульовано правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Реалізація права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів має відповідати також вимозі стосовно доступності правосуддя, про що зазначено у міжнародних правових документах - Загальній декларації прав людини (стаття 8), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (стаття 14), Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 6), Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів та зловживання владою, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 29 листопада 1985 року (пункт 4).

Конституційний Суд України у Рішенні від 23.05.2001 №6-рп/2001 зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини), а недосконалість інституту судового контролю за досудовим слідством не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів державної влади (абзац шостий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France))

З огляду на те, що норми Кодексу України про адміністративні правопорушення не надають суду повноважень вирішувати питання про правомірність дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, однак такі повноваження надані суду нормами Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що право позивачу на доступ до суду як ефективного способу захисту його прав має бути наданий саме судом, що наділений повноваженнями вирішувати питання про правомірність дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, тобто судом у даній справі.

В контексті спору, перевірка судом правомірності дій щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення, в розрізі наявності повноважень, дотримання строків, вимог до місця, внесення правдивих відомостей, знаходиться в межах предмету перевірки, яку зобов`язаний здійснити суд, що розглядає адміністративну справу.

Повна перевірка дій, які оскаржується, на предмет дотримання принципів, наведених у частині другій статті 2 КАС України, є гарантією досягнення мети адміністративного судочинства - ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Презумпція невинуватості застосовується і до адміністративних правопорушень. Таку позицію констатував і Європейський суд з прав людини, зокрема у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року. В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи прирівнюються до доведеної невинуватості цієї особи.

Крім того, у рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 Конституційного Суду України дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

Згідно ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У справі Barbera, Messeque and Jabardo v. Spain (скарга № 10590/83 від 6 грудня 1988 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, покладені в основі висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (справа Daktaras v. Lithuania, скарга № 42095/98).

Враховуючи презумпцію невинуватості, закріплену КУпАП та Конституцією України, приймаючи до уваги, що при винесені оскаржуваної постанови відповідачем не було дотримано передбаченої законом процедури та порядку винесення такої постанови, оскільки в порушення ст.283 КУпАП оскаржувана постанова не містить відомостей місця вчинення адміністративного правопорушення (не зазначено місто та вулиця), відповідачем не спростовано твердження позивача, які стали підставою для позову, та суду не надано достатніх допустимих доказів правомірності своїх дій, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що фактичні дані, які містяться в постанові про адміністративне правопорушення не дають можливості встановити склад адміністративного правопорушення, за яке позивач притягнутий до відповідальності, у зв`язку з чим постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Разом з цим, визнання дій відповідача незаконними виходить за межі повноважень суду в розрізі вимог ст. 286 КАС України.

В позовній заяві позивач просить стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України судові витрати.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з вимогами частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з вимогами пункту 2 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.Відповідно до ч. 7 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, суд звертає увагу, що ст.134 КАС України не виключає права суду перевіряти дотримання позивачем вимог ч.5 ст.134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд в додатковій постанові від 12.09.2018 (справа №810/4749/15) зазначив, що з аналізу положень ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Також Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 (справа №826/856/18) зазначив про те, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Крім того, у справі «East/West Alliance Limited проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії", заява №34884/97, п.30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI(далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Таким чином, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Статтею 19 Закону № 5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст. 30 Закону № 5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та адвокатом Штенгеловим О.В. 01.10.2019 року було укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого Адвокат відповідно до чинного законодавства України приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу у даній справі.

Ставка погодинної оплати роботи адвоката: підготовка та подача позовної заяви 2 години 1000,00 грн., ознайомлення з матеріалами справи про адміністративне правопорушення в УПП Запорізької області ДПП 1 година 500,00 грн.

Позивачем на підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн. долучено до матеріалів справи акт приймання-передачі наданих послуг до угоди про надання правової допомоги від 01.10.2019 року (вартість послуг виконавця складає 1500,00 грн.) та квитанцію від 04.10.2019 року (вартість послуги 1500,00 грн.).

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши аргументи позивача, суд дійшов висновку, що заявлений розмір витрат на правову допомогу є співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг, та вважає достатнім і співмірним для компенсації розмір витрат правничої допомоги в сумі 1500,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова.

Підстави для вирішення питання розподілу витрат по сплаті судового збору згідно з ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні, з огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 в особі представника адвоката Штенгелова Олександра Володимировича до поліцейського 4 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Дєдушева Сергія Сергійовича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправними дій та скасування постанови задовольнити частково.

Скасувати постанову винесену поліцейським 4 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Дєдушевим Сергієм Сергійовичем, серії ЕАК №1546624 від 22.09.2019 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн. справу про адміністративне правопорушення закрити.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1500,00 (одна тисяча п`ятсот) грн.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.І. Рибалко