Справа № 808/805/17(СН/280/20/19)
Суддя: Лукманова О.М.
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 грудня 2019 року м. Дніпросправа № 808/805/17(СН/280/20/19)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Лукманової О.М. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Суховарова А.В.,

за участю секретаря судового засідання Комар Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 29.05.2019 року (суддя Татаринов Д.В., повний текст ухвали виготовлений 31.05.2019 року, м. Запоріжжя) у справі №808/805/17(СН/280/20/19) за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Запорізькій області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про визнання протиправними та скасування пунктів висновку службового розслідування, скасування висновків перевірки та зобов`язання провести повторне службове розслідування,-

в с т а н о в и в:

27.03.2017 року за допомогою поштового зв`язку ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Запорізькій області (далі по тексту відповідач 1), в якому просив визнати протиправними та скасувати наступні пункти, викладені у висновку службового розслідування, проведеного та затвердженого 08.12.1998 року УМВС України в Запорізькій області, як такі, що не відповідають фактичним обставинам події, яка мала місце 24.10.1998 року: - п.2. причиною ДТП внаслідок якого ОСОБА_1 зазнав тілесних ушкоджень (компресійний оскольчатий перелом вивих Д6-Д7 позвонків, анатомічний перерив спинного мозку на цьому рівні, нижня параплегія, порушення функцій тазових органів по типу затримки, лівосторонній плеврит) є порушенням ним, як особи, що здійснювала керування механічним транспортним засобом вимог пунктів 12.1 та 12.12.3 Правил дорожнього руху України; - п.3. тілесні ушкодження отримані ОСОБА_1 під час проходження служби в ОВС, при обставинах не пов`язаних з виконанням службових обов`язків; просив скасувати висновок за матеріалами перевірки, проведеної за відомостями, викладеними у його зверненні, затверджені ГУ Національної поліції в Запорізькій області 14.12.2016 року; зобов`язати Ліквідаційну комісію ГУ МВС України у Запорізькій області провести повторне службове розслідування за фактом ДТП за його участю від 24.10.1998 року.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 13.04.2017 року залучено до участі у справі як другого відповідача Головне управління Національної поліції у Запорізькій області (далі по тексту відповідач 2).

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 29.05.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без розгляду.

З даною ухвалою суду першої інстанції не погодився позивач ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Свої вимоги обґрунтував тим, що ухвала прийнята з порушення норм процесуального права. Апелянт вважав, що судом першої інстанції не було виконано вказівку Верховного Суду, викладену у постанові від 28.02.2019 року, а саме: при новому розгляді не досліджено докази щодо наявності обставин, які б свідчили про відсутність у позивача об`єктивної можливості дізнатися про порушення його права (інтересів) упродовж більше, ніж 18 років. Апелянт зазначав, що для цього ним було подано уточнені позовні вимоги, які суддею з порушенням норм процесуального права у підготовчому засіданні були повернуті без розгляду. Апелянт вважав, що дізнався про своє порушене право лише у 2016 року, оскільки за станом здоров`я самостійно не міг пересуватися, не мав інвалідного візка, не мав доступу до мережі Інтернет, був обмежений у спілкуванні, бо потребував та і зараз потребує постійної сторонньої допомоги, фінансово був обмежений, ці фактори унеможливлювали його звернення до суду як самостійно, так і через адвокатів, оскільки до 2011 року (введення інституту безоплатної вторинної правової допомоги) не мав можливості скористатися послугами адвоката. Апелянт зазначав, що лише у 2016 році самостійно ініціював ознайомлення з висновком службового розслідування, вважав, що судом першої інстанції не дотримано вимог ст.2 КАС України, не додержано практики Європейського Суду з прав людини, в результаті чого судом порушено його право на доступ до правосуддя.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи позовні вимоги без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що Верховний Суд, скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанцій та направляючи на новий розгляд справу до суду першої інстанції, у постанові від 28.02.2019 року вказав на необхідність дослідити докази щодо наявності обставин, які б свідчили про відсутність у позивача об`єктивної можливості дізнатися про порушення його прав (інтересів) упродовж ніж 18 років. При цьому, аналізуючи докази, суд першої інстанції не прийняв у якості доказу медичну картку ОСОБА_1 , виписки з історії хвороби від 03.11.1998 року, суд вказував про відсутність непереборної сили звернутися до суду, оскільки з 2000 року по 2019 рік позивач проходив рентген та звертався за консультаціями до лікаря, тому, на думку суду першої інстанції, з 2000 року нічого не заважало позивачу звернутися до суду за захистом своїх інтересів, до 2016 року позивачем не вчинено намагань звернутися до суду з позовною заявою. Суд першої інстанції вважав, що наявність постанови військово-лікарської комісії Управління МВС України в Запорізькій області №1 від 19.01.1999 року свідчить про обізнаність позивача щодо отримання ним тілесних ушкоджень при обставинах, не пов`язаних з виконанням службових обов`язків, з 1999 року. Суд першої інстанції також вказав, що відповідно до п.14.8. Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України №552 від 06.12.1991 року обов`язок посадової особи, яка проводить службове розслідування, ознайомити особу, відносно якої проводиться службове розслідування виникає тільки після наявного бажання цієї особи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 27.03.2017 року за допомогою поштового зв`язку звернувся з вищевказаними позовними вимогами.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2017 року було задоволено клопотання позивача та поновлено йому строк звернення з позовом до суду. Поновлюючи строк на звернення до суду з позовом, суд першої інстанції обґрунтував свою позицію тим, що з висновком службового розслідування від 08.12.1998 року позивач був ознайомлений ГУНП України в Запорізькій області 10.10.2016 року. Суд першої інстанції зазначав, що стан хворого, його обмежені фінансові можливості, не давали йому можливості своєчасно звернутися до суду за захистом своїх інтересів. Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що про порушення своїх прав позивач міг дізнатися лише після отримання на руки висновку по матеріалах службового розслідування від 08.12.1998 року та висновку за матеріалами перевірки, проведеної за відомостями, викладеними у його зверненні від 14.12.2016 року, після власної оцінки у сукупності всіх документів стосовно порушення його права після надання йому правової допомоги.

Дана ухвала не оскаржувалась та є чинною.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2017 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2017 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 28.02.2019 року постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 20.04.2017 року та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2017 року скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Верховний Суд вказав на передчасність висновку суду першої інстанції про наявність підстав визнавати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду (з 1998 по 2017 рік). Верховний Суд зазначив, що дійсно хвороба позивача, отримана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, травми тощо можуть зумовити неможливість вчасного звернення до суду. Однак, у матеріалах справи відсутні докази та відповідні обґрунтування щодо наявності обставин, які би свідчили про відсутність у позивача об`єктивної можливості дізнатись про порушення його прав (інтересів) упродовж більше, ніж 18 років. Верховний Суд одночасно вказав, що судам під час нового розгляду необхідно дослідити причини пропуску позивачем строку звернення до суду та надати детальну оцінку спірним правовідносинам крізь призму частини другої статті 2 КАС України із урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права.

У подальшому ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 29.05.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без розгляду. Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що у матеріалах справи відсутні докази та належні, достатні обґрунтування щодо наявності обставин, які би свідчили про відсутність у позивача об`єктивної можливості дізнатися про порушення його прав (інтересів) упродовж, ніж 18 років. Суд першої інстанції вказував, що врахував інформацію, викладену в копії медичної картки, вважав, що у разі проходження медичного обстеження з 2000 року, позивач також мав фізичну можливість звернутися, починаючи з цього періоду до суду з позовом. Суд першої інстанції зазначив, що позивач був обізнаний з 1999 року про те, що його травма не пов`язана з виконанням службових обов`язків з постанови військово-лікарської комісії УМВС в Запорізькій області від 19.01.1999 року №1.

20.08.2019 року постановою Третього апеляційного адміністративного суду ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 29.05.2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07.11.2019 року постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20.08.2019 року скасовано та направлено справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. Свою позицію Верховний Суд обґрунтував тим, що суд апеляційної інстанції прийняв рішення з порушенням норм процесуального права, а саме: не розглянув клопотання ОСОБА_1 про його участь у судовому засіданні у режимі відео конференції, тим самим не повідомив позивача про розгляд справи без або з застосуванням відео конференції, чим позбавив позивача на участь у судовому засіданні. Крім того, Верховний Суд зазначив, що щодо інших підстав для оскарження скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, а саме безпідставності застосування строків звернення до суду, не дослідження доказів, порушення відповідачем норм матеріального права, ці доводи можуть бути предметом касаційного перегляду після їх перегляду в апеляційному порядку з дотриманням норм процесуального права.

Переглядаючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції від 29.05.2019 року, якою позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без розгляду у зв`язку з пропуском ним строку звернення до суду за захистом своїх прав (інтересів) без поважних причин, суд апеляційної інстанції, додержуючись вказівок Верховного Суду, виходить з вимог частини 2 ст.2 КАС України, зокрема, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення. Суд зазначає, що частина 4 ст.9 КАС України зобов`язує суд вживати визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював з 10.08.1995 року по 11.02.1999 року в органах внутрішніх справ, звільнений наказом УМВС України в Запорізькій області від 11.02.1999 року №54 о/с на підставі п.65 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС.

Встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 24.10.1998 року, за його участю, він перебував на посаді дільничного інспектора міліції Дніпрорудненського МВ УМВ України в Запорізькій області.

Згідно висновку службового розслідування від 08.12.1998 року, 24.10.1998 року, приблизно о 21 годині 00 хвилин, ОСОБА_1 у вільний від служби час, в цивільному одязі, керуючи за дорученням мотоциклом ІМЗ «Урал»-М-62, д/н 74-63 ЗПЕ, власником якого є його вітчим ОСОБА_2 , мешканець м. Дніпрорудного, посвідчення водія категорії «А» і «В», серія НОМЕР_1 , при виїзді із с. Відножино, на правому повороті автошляху Веселе-Дніпрорудний не впорався з управлінням, в результаті чого пересік дорогу, з`їхав у кювет і перевернувся. Внаслідок ДТП травмовані водій ОСОБА_1 та пасажири: ОСОБА_3 , який працював о/у ВДСБЕЗ Дніпрорудненського МВ УМВС України області та його дружина ОСОБА_4 , вихователь д/с №7 м. Дніпрорудне. Всі троє доставлені до МСЧ ЗЖРК м. Дніпрорудне з різними тілесними ушкодженнями: - ОСОБА_1 перелом і вивих 5-6 хребтів з повним розривом спинного мозку, нижній парапатез, лівосторонній гемоторакс, шок 4 ступеня; - ОСОБА_3 удар шийного відділу хребта; - ОСОБА_4 удар грудної клітини, грудного відділу хребта, перелом лівої руки. Як вбачається з висновку службового розслідування, були опитані: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (ДІМ Дніпрорудненського МВ УМВС області), мати ОСОБА_1 ОСОБА_6 . За результатами службового розслідування встановлено, що причиною ДТП внаслідок якої ОСОБА_1 зазнав тілесні ушкодження (компресійний оскольчатий перелом вивих Д6-Д7 позвонків, анатомічний перерив спинного мозку на цьому рівні, нижня параплегія, порушення функцій тазових органів по типу затримки, лівосторонній плеврит), є порушення ним, як особи, що здійснювала керування механічним транспортним засобом вимог п.п.12.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України. Тілесні ушкодження отримані ОСОБА_1 під час проходження служби в ОВС, при обставинах, не пов`язаних з виконанням службових обов`язків.

Матеріалами справи не встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до вимог п.14.8 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 06.12.1991 року №552 (чинна на момент проведення службового розслідування), був своєчасно ознайомлений з висновком службового розслідування від 08.12.1998 року.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно акту від 08.10.2004 року матеріали вищевказаного службового розслідування знищені за закінченням терміну зберігання. Також встановлено, що за матеріалами Дніпрорудненського МВ від 24.10.1998 року за фактом дорожньо-транспортної пригоди, прокуратурою Василівського району Запорізької області 12.11.1998 року було прийнято рішення про відмову у порушенні кримінальної справи. Встановлено, що адміністративний протокол та справа за порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху України не оформлялися та не розглядалися у встановленому законодавством порядку.

Згідно виписки з історії хвороби №3072/586 від 03.11.1998 року та №14778 ОСОБА_1 24.10.1998 року був доставлений бригадою швидкої медичної допомоги у ЗОКБ з місця дорожньо-транспортної пригоди з діагнозом (мовою документу): «политравма, ЗЧМТ, ушиб головного мозга, субарахноидальное кровоизлияние. Тяжелая спинальная травма закрытый перелом - вивих позвоночника на уровне Д6 Д7 позвонков с повреждением элементов спинного мозга. Расстройство функций тазових органов по типу задержки, нижняя параплегия, закрытые множественные переломы ребер слева (V-VІІІ ребро, гемоторакс ІV ст., обширная скальпированая рана лобно-теменной области, травматический, геморрагический, плевро-пульманальный и спинальный шок ІІІ-V ст.».

ОСОБА_1 знаходився в нейрохірургічному відділенні ЗОКБ по 20.11.1998 року.

З копії медичної картки вбачається, що, починаючи з моменту одержання травм, ОСОБА_1 перебував у тяжкому стані, на протязі 2000 2017 років постійно оглядався неврологом та іншими спеціалістами на дому. Згідно висновку невролога та інших спеціалістів перебував у край важкому стані. Станом на 17.01.2017 року є записи про відсутність у нього рухів нижніх кінцівок, порушення роботи тазових органів, у зв`язку з цим він переміщувався в межах квартири на колясці. Крім цього, ОСОБА_1 має інші захворювання, зокрема, пов`язані з урологією, які обмежують його переміщення.

Суд апеляційної інстанції приймає надану копію медичної картки позивача ОСОБА_1 як належний доказ, оскільки інформація, викладена в ній не спростована іншими доказами.

Суд апеляційної інстанції критично сприймає твердження суду першої інстанції про можливість позивача, починаючи з 2000 року звернутися до суду за захистом своїх прав (інтересів) у зв`язку з тим, що останній проходив з 2000 року медичні обстеження та звертався за консультаціями до лікарів. На думку суду апеляційної інстанції, таке порівняння є некоректним та безпідставним з точки зору фізичних та інших затрат особи. Суд звертає увагу, що згідно медичної картки більшість оглядів позивача лікарями проходили на дому, станом на 2017 рік позивач переміщувався в межах квартири на колясці.

Як вбачається з листа Управління соціального захисту населення Василівської районної державної адміністрації від 11.03.2019 року за №01-12/779, вперше позивач отримав крісло колісне (коляску) з подвійним ручним керуванням від задніх коліс лише 12.02.2009 року.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачі не надали доказів про ознайомлення позивача ОСОБА_1 з висновком службового розслідування від 08.12.1998 року зразу після його закінчення. Враховуючи його стан здоров`я досить сумнівним є твердження відповідачів про опитування позивача ОСОБА_1 у зв`язку з проведенням службового розслідування у жовтні-листопаді 1998 року. Доказів протилежного відповідачі не надали.

Матеріалами справи встановлено, що згідно довідки до акта огляду МСЕК від 09.04.2012 року серії АД №172763 ОСОБА_1 встановлено першу групу інвалідності «А», травма одержана внаслідок нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням службових обов`язків, безстроково. Згідно висновку комісії ОСОБА_1 потребує постійного стороннього догляду, рекомендовано лікування в спеціальному відділенні за призначенням на дому невропатолога, терапевта, уролога, рекомендовано санаторно-курортне лікування.

28.03.2014 року ОСОБА_1 призначено пенсію як інваліду армії першої групи безстроково.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 був обізнаний про отримання ним тілесних ушкоджень при обставинах, не пов`язаних з виконанням службових обов`язків у 1999 році з постанови військово-лікарської комісії Управління МВС України в Запорізькій області №1 від 19.01.1999 року з тих підстав, що згідно листа Центральної медичної (військово-лікарської) комісії від 23.07.2019 року №33/2-К-99 військо-лікарська експертиза щодо ОСОБА_1 здійснювалась за даними медичної документації, без очного медичного огляду, ОСОБА_1 тільки було інформовано про те, що постанова від 19.01.1999 року №1 була передана до кадрового апарату за місцем його служби для реалізації. У свою чергу, ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Запорізькій області» своїм листом від 11.07.2019 року №33/28-655 поінформувала ОСОБА_1 про те, що чотири примірника постанови були передані до кадрового апарату Василівського РВ, п`ятий залишився у справах комісії. Причинний зв`язок тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_1 24.10.1998 року встановлений ВЛК за висновком матеріалів службового розслідування від 08.12.1998 року, а саме: «тілесні ушкодження отримані ОСОБА_1 під час проходження служби в ОВС, при обставинах, не пов`язаних з виконанням службових обов`язків».

Відповідно до вимог частин 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 вперше звернувся 08.09.2016 року до ГУ НП в Запорізькій області та згідно листа ГУ НП в Запорізькій області від 20.10.2016 року за №К-226/01/3-16 ОСОБА_1 10.10.2016 року було ознайомлено з висновком службового розслідування від 08.12.1998 року, проведеного за фактом дорожньо-транспортної пригоди за його участю, яка мала місце 24.10.1998 року на 38 км автошляху Веселе - Василівка Василівського району Запорізької області. Згідно листа ГУ НП в Запорізькій області від 18.01.2017 року за №199/01-17р ОСОБА_1 було направлено копію вищевказаного висновку службового розслідування. Про те, що саме 18.01.2017 року ОСОБА_1 одержав копію висновку службового розслідування від 08.12.1998 року він 18.01.2017 року він підтвердив у своїй заяві від 02.02.2017 року на адресу Ліквідаційної комісії, в якій просив визнати, що службова перевірка по факту одержання ним тілесних ушкоджень 24.10.1998 року, проведена 08.12.1998 року з порушенням законодавства України, не об`єктивно, не повністю відображає всі події 24.10.1998 року; просив визнати що тілесні ушкодження, одержані ним 24.10.1998 року були пов`язані з виконанням службових обов`язків в період проходження служби в органах внутрішніх справ.

Встановлено, що вищевказане звернення позивача Ліквідаційна комісія ГУ МВС в Запорізькій області розглянула та своїм листом від 17.02.2017 року за №К-21/л/к/И-17 поінформувала ОСОБА_1 про неможливість зміни висновків службового розслідування від 08.12.1998 року у зв`язку зі знищенням матеріалів службового розслідування від 08.12.1998 року по закінченню терміну зберігання, а тому перевіркою, яка була проведена за його зверненням ГУ МВС у Запорізькій області та оформлена висновком від 14.12.2016 року не можливо об`єктивно підтвердити або спростувати викладені у зверненні відомості, а також вивчити або повторно у повному обсязі зібрати відповідні матеріали, надати належну правову оцінку події, що тратилась у 1998 році, встановити чи відповідає прийняте за цим фактом рішення законодавству України, яке діяло на той час. У зв`язку з цим Ліквідаційна комісія вважала, що ці питання можливо вирішити тільки у судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, ГУ НП в Запорізькій області було проведено перевірку, за матеріалами, викладеними у зверненні ОСОБА_1 , висновок якої затверджено 14.12.2016 року. У висновку було зазначено про неможливість об`єктивно підтвердити або спростувати відомості, викладені у зверненні ОСОБА_1 , оскільки матеріали службового розслідування за фактом ДТП за участю ОСОБА_1 від 08.12.1998 року та службова документація Дніпрорудненського МВ за 1998 рік знищені. У зв`язку із тим, що з 07.11.2015 року на підставі п.5 розділу ХІ «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» втратив чинність Закон України «Про міліцію» та міліція, як державний орган виконавчої влади, припинила своє існування, також у зв`язку із тим, що матеріали службового розслідування за фактом ДТП за участю ОСОБА_1 від 08.12.1998 року та службова документація Дніпрорудненського МВ за 1998 рік знищені, призначити та провести службове розслідування за відомостями, викладеними у зверненні ОСОБА_1 , на теперішній час неможливо, поставлені у зверненні ОСОБА_1 питання можливо вирішити тільки у судовому порядку.

Як встановлено матеріалами справи, про висновок від 14.12.2016 року, складений за результатами перевірки звернення ОСОБА_1 , останній був обізнаний 10.02.2017 року, оскільки він посилався на нього у своєму зверненні до начальника відділу державного нагляду охорони праці при ГУ НП в Запорізькій області. Інша інформація, яка б свідчила про більш ранішу дату ознайомлення ОСОБА_1 з висновком перевірки від 14.12.2016 року відсутня.

Як вбачається з виписки із медичної картки, ОСОБА_1 з 25.02.2017 року по 09.03.2017 року обстежувався спеціалістами на дому у зв`язку з загостренням хвороби з 21.02.2017 року.

Аналізуючи всі наведені докази у справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав (інтересів) до суду.

Вирішуючи питання про поважність пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду за захистом своїх прав (інтересів), суд апеляційної інстанції виходить з вимог процесуального законодавства, чинного на момент звернення з позов до суду.

Відповідно до частин 1, 2 ст.99, ч.1 ст. 100, ч.1 ст.102 КАС України (чинна на момент звернення позивача до суду з даним позовом) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до Довідки МСЕК 09.04.2012 року ОСОБА_1 встановлено першу групу інвалідності підгрупи «А» безстроково, з рекомендацією постійного стороннього догляду.

З 28.03.2014 року йому встановлена пенсія як інваліду першої групи армії довічно, розмір пенсії складав станом на січень 2017 року 1833,21 грн.

Відповідно до ч.5 ст.7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» до підгрупи А першої групи інвалідності належать особи з виключно високою мірою втрати здоров`я, надзвичайною залежністю від постійного стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду інших осіб і які фактично не здатні до самообслуговування.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з моменту одержання ним травми 24.10.1998 року до звернення його з позовом до суду мав виключно високу міру втрати здоров`я, з надзвичайною залежністю від постійного стороннього догляду, тобто перебував у фізичному та матеріальному стані, який унеможливлював або утруднював його звернення до суду з позовною заявою, оскільки звернення до суду потребує як відповідних фізичних так і матеріальних затрат, чого ОСОБА_1 був позбавлений.

У свою чергу, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачі виконали свої обов`язки щодо своєчасного інформування ОСОБА_1 про прийняття ними рішень, здійснення дій, які суттєво впливають на права (інтереси) позивача.

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції бере під сумнів твердження суду першої інстанції про обізнаність позивача про фактичний стан його прав (інтересів), виходячи з наявності висновку службового розслідування від 08.12.1998 року, висновку військо-лікарської комісії від 19.01.1999 року, з якими позивач своєчасно не був ознайомлений.

На думку суду апеляційної інстанції, лише, одержавши висновок службового розслідування від 08.12.1998 року, документів, які були складені з урахуванням цього висновку, позивач мав можливість переконатись у порушенні своїх прав (інтересів).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 , лише 18.01.2017 року було одержано копію висновку службового розслідування від 08.12.1998 року. На протязі лютого 2017 року, ОСОБА_1 намагався захистити свої права (інтереси) шляхом звернення до відповідачів із заявою про перевірку проведення службового розслідування від 08.12.1998 року. Натомість відповідачі відмовили йому в поновленні, на його думку порушеного права, рекомендувавши йому вирішувати питання у судовому порядку.

Звертаючись до суду за захистом своїх прав (інтересів) 27.03.2017 року позивач ОСОБА_1 мав сподівання, що його позов буде розглянуто відповідно до чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції враховує вимоги статті 6 КАС України, згідно яких суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини вказує на те, що встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; поновлення строку має бути виправданими з метою досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, обґрунтованим. Згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення (справи «Ільхан проти Туреччини», «Белле проти Франції», «Мігараль Есколано та інші проти Іспанії», «М.Т. проти України»).

Аналізуючи обставини у справі, суд апеляційної інстанції враховує те, що відповідачі по суті, переклали відповідальність вирішення питань, з якими звертався до них позивач у 2016-2017 роках на розгляд суду.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що строк звернення позивача до суду за захистом його прав (інтересів) має бути поновлений як пропущений з поважних причин, оскільки у позивача, з урахуванням його фізичного стану, матеріального забезпечення була відсутня об`єктивна можливість дізнатися про порушення його прав (інтересів) упродовж більше, ніж 18 років та захистити свої права (інтереси) у встановлений спосіб та період.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвалу суду першої про залишення позовних вимог без розгляду слід скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 317, 320, 321, 322 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 29.05.2019 року у справі №808/805/17 СН/280/20/19.

Справу №808/805/17 СН/280/20/19 направити до Запорізького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів відповідно до ст.,ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя О.М. Лукманова

суддя В.В. Мельник

суддя А.В. Суховаров