Справа № 460/503/19
Суддя: Щербаков В.В.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 листопада 2019 року м. Рівне №460/503/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щербакова В.В. за участю секретаря судового засідання Мидловець Л.О. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі: позивача: представник Негрей О.М., відповідача 1: представник не прибув, відповідача 2: представник не прибув, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України, Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позовом ОСОБА_1 (далі іменується - позивач) до Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України (далі іменується - відповідач 1), Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України (далі іменується - відповідач 2), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним рішення Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України щодо визначення засудженому ОСОБА_1 для відбування покарання Городищенську виправну колонію (№96);

- визнати протиправним наряд Адміністрації Державної кримінально- виконавчої служби України Міністерства юстиції України від 01 березня 2018 року №895, в частині направлення ОСОБА_1 до ДУ "Городищенська ВК (№96), яка є виправною колонією максимального рівня безпеки;

- зобов`язати Центральну комісію Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України повторно розглянути питання визначення установи, в якій має відбувати покарання засуджений ОСОБА_1 за вироком Коростишівського районного суду Житомирської області від 13 вересня 2017 року у справі №293/45/17.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Коростишівського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 засуджений за вчинення злочину передбаченого ч.1 ст.115 КК України і йому призначено покарання у виді дев`яти років позбавлення волі. Після набрання вироком законної сили Адміністрацією Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України було визначено установу виконання покарань і видано наряд яким всупереч вимогам КВК України направлено позивача із слідчого ізолятора державної установи «Житомирська установа виконання покарань (№8)» до Державної установи «Городищенська ВК 96», яка є колонією максимального рівня безпеки для відбуття строку призначеного йому покарання. Вказав, що він вперше засуджений за вчинення особливо тяжкого злочину, а тому відповідачі зобов`язані були направити його до установи виконання покарань середнього рівня безпеки, а не до максимального. Повідомив, що до засудження постійно проживав на території Житомирської області, тому рішення про його направлення до пенітенціарного закладу повинен був ухвалити підрозділ міжрегіонального управління, який здійснює контроль за виконанням судових рішень, а не відповідач 2. З тих підстав вважає, що такі рішення є протиправними і такими, що підлягають скасуванню. Просить задовольнити позовні вимоги.

Представником відповідачів 08.04.2019 і 25.07.2019 подано до суду відзиви на позовну заяву, у якому вони заперечили проти заявлених позовних вимог. Пояснив, що позовні вимоги до відповідача1 є безпідставними, оскільки він не приймав жодних рішень щодо позивача. Зазначив, що до повноважень відповідача 2 входить видача нарядів про направлення до установ виконання нарядів на підставі запитів міжрегіональних комісій. Поряд з цим до компетенції відповідача належить визначення рівня безпеки виховної колонії, де засуджений буде відбувати покарання. Позивача було направлено до закладу максимального рівня безпеки у зв`язку тим, що він відбуває покарання за вчинення особливо тяжкого злочину. Так, відповідно до ч. 2 ст. 18 КВК України, засуджені до позбавлення волі відбувають покарання у виправних колоніях максимального рівня безпеки, зокрема, чоловіки, засуджені за умисні особливо тяжкі злочини. При цьому чинне законодавство не передбачає наявність чи відсутність у засудженого попередніх судимостей для направлення їх у вказані заклади. Тому, відповідач 2 при ухваленні рішення про поміщення ОСОБА_1 до колонії максимального рівня безпеки діяв у межах повноважень, на підставі, та у спосіб визначений кримінально-виконавчим законодавством.

Повідомив, що позивач зареєстрований у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, там же проживають його близькі родичі з якими він підтримує відносини. На дату ухвалення спірного рішення жодних доказів, які свідчили про його постійне проживання на території Житомирської області не було. З врахуванням таких обставин, відповідач 2 у межах своїх повноважень направив засудженого до виховної колонії відповідного рівня безпеки, яка географічно знаходиться ближче до місця проживання позивача і його родичів для підтримання між ними соціальних зв`язків. Відтак вважає рішення відповідача 2 правомірним, а вимоги позивача безпідставними і необгрунтованими. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача подав відповідь на відзив у якому зазначив, що відповідно до ст. 88 КК України ОСОБА_1 визнається таким, що не має судимості за вчинений ним злочин, а тому попередня судимість не повинна враховуватись при визначенні рівня безпеки колонії, де він має відбувати покарання. Тому, відповідачі не мали правових підстав для видачи наряду про його направлення до Державної установи «Городищенська ВК 96», яка є колонією максимального рівня безпеки, оскількі він вперше засуджений за вчинення особливо тяжкого злочину. З огляду на викладене таке рішення є протиправним.

Ухвалою суду від 12.03.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі, яке відбудеться 11.04.2019.

В судовому засіданні 11.04.2019 оголошено перерву до 23.04.2019.

В судовому засіданні 23.04.2019 замінено неналежного відповідача Центральну комісію Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України на належного - Комісію Державної установи "Житомирська виправна колонія(№8)" з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення.

Крім того, в судовому засіданні 23.04.2019 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів і оголошено перерву до 10.05.2019.

Ухвалою суду від 10.05.2019 підготовче засідання закрито і призначено розгляд справи по суті на 28 травня 2019 року

Судове засідання призначене на 28.05.2019 відкладено до 20.06.2019 у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці.

Судове засідання призначене на 20.06.2019 відкладено до 04.07.2019.

Ухвалою 04.07.2019 замінено неналежного відповідача - Комісію Державної установи "Житомирська виправна колонія(№8)" з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення на належного Центральну комісію Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України. Судове засідання відкладено до 25.07.2019.

25.07.2019 ухвалою суду витребувано у ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)" матеріали особової справи ОСОБА_1 і відкладено розгляд справи до 15.08.2019.

15.08.2019 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача і відкладено розгляд справи до 17.09.2019.

Судове засідання призначене на17.09.2019 відкладено до 17 жовтня 2019 року.

17.10.2019 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача і відкладено розгляд справи до 07 листопада 2019 року.

Судове засідання призначене на 07.11.2019 відкладено до 14 листопада 2019 року у зв`язку з клопотанням представника позивача.

В судовому засіданні 14.11.2019 оголошено перерву до 28.11.2019 для дослідження письмових доказів.

28.11.2019 у судовому засіданні представник позивача підтримав позов з наведених у ньому підстав, просив задовольнити позовні вимоги. Пояснив, що відповідачами всупереч вимог кримінально-виконавчого законодавства позивачу протиправно визначено виправну колонію максимального, а не середнього рівня безпеки для відбування покарання, не зважаючи на те, що він є засудженим впереше за вчинення особливо тяжкого злочину.

Представником відповідачів було подано відзиви на позовну заяву у яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог з вказаних у них підстав.

Відповідачі у судове засідання не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання про причини неявки суд не повідомили.

Згідно з ч.1 ст.205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

З огляду на наведене, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за їх відсутності.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини справи та фактичні правовідносини сторін.

Судом встановлено, що 13.09.2017 вироком Коростишівського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 1990 року народження , уродженець м. Івано-Франківськ, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 визнаний винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.115 КК України і призначено покарання дев`ять років позбавлення волі.

У довідці Черняхівського районного відділу внутрішніх справ Житомирської області про наявність судимостей від 07.11.2016зазначено, що вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 30.05.2012 позивач був засуджений за вчинення злочину передбаченого ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді трьох років позбавлення волі.

Протоколом №6 комісії державної установи «Житомирська установа виконання покарань (№8)» від 07.02.2018 було розглянуто матеріали особових справ засуджених і визначено відбувати покарання ОСОБА_1 у виправній колонії максимального рівня безпеки з відбуттям покарання у звичайних жилих приміщеннях, а також вирішено направити запит на наряд. Поряд з цим вказано, що ОСОБА_1 має попередню не погашену і не зняту судимість за вчинення умисного тяжкого злочину передбаченого ч.3 ст 185 КК України. Зазначено, що питання розглядалося у зв`язку з заявою баби засудженого №1047 від 30.01.2018.

Відповідно до протоколу №12 засідання міжрегіональної комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі та їх переведення (далі-Міжрегіональна комісія) запропоновано направити запит на наряд до Адміністрації Державної виконавчої служби України (далі-Адміністрації ДКВС України) щодо засудженого ОСОБА_1 .

09.02.2018 центральним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції до Адміністрації ДКВС України був направлений запит на наряд щодо направлення ОСОБА_1 , 1990 року народження засудженого до позбавлення волі на певний строк із слідчого ізолятора державної установи «Житомирська установа виконання покарань (№8)» до іншої установи виконання покарань.

Адміністрацією ДКВС України видано наряд від 01.03.2018, яким направлено позивача із ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№8)» в Державну установу «Городищенська ВК 96» для відбуття строку призначеного йому покарання.

15.08.2018 на адвокатський запит представника позивача Адміністрацією ДКВС України було повідомлено, що Міжрегіональна комісія в межах своєї компетенції визначила рівень безпеки установи виконання покарань та направила ОСОБА_1 для відбування покарання у Городищенську виправну колонію (№96), яка є закладом максимального рівня безпеки. Поряд з цим, при визначенні географічного розташування виправної колонії було враховано, що засуджений зареєстрований на території Івано-Франківської області і має там соціальні зв`язки, а на її території немає колоній відповідного рівня безпеки (а.с.12).

Пекарщинською сільською радою Черняхівського району Житомирської області видано довідку від 31.01.2019 про те, що ОСОБА_1 проживав без реєстрації на території сільської ради в будинку дружини ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с . 65 ).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11.07.2003 №1129-IV (далі -КВК України), кримінально- виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Приписами статті 4 КВК України передбачено, що підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

За приписами ч. 2, 4 ст. 7 КВК України, засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Згідно статті 86 Кримінально-виконавчого кодексу України вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.

Відповідно до розділу 1 Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 року № 680/5, комісії у своїй діяльності керуються Конституцією і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства юстиції України, а також Положенням про визначення виду колонії.

Міжрегіональна комісія - колегіальний орган, що утворюється в міжрегіональному управлінні, який здійснює направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої та розглядає скарги на рішення комісії СІЗО.

Пунктами 1,2 Розділу 3 Положення визначено, що направлення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, до установ виконання покарань, їх переведення до іншої установи здійснюються на підставі запиту на наряд щодо направлення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, із слідчих ізоляторів до установ виконання покарань (додаток 1), на підставі якого видається наряд про направлення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, із слідчих ізоляторів до установ виконання покарань (додаток 2). Наряди видаються підрозділами міжрегіонального управління та Адміністрацією Державної кримінально-виконавчої служби України, які здійснюють контроль за виконанням судових рішень, на підставі відповідних рішень міжрегіональних і центральної комісій.

Наряд, виданий Адміністрацією Державної кримінально-виконавчої служби України, підписується начальником Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України (його першим заступником) та надсилається ініціатору запиту, а копія наряду - до міжрегіонального управління.

Протоколом №6 комісії державної установи «Житомирська установа виконання покарань (№8)» від 07.02.2018 було розглянуто матеріали особових справ засуджених і визначено відбувати покарання ОСОБА_1 у виправній колонії максимального рівня безпеки з відбуттям покарання у звичайних жилих приміщеннях, а також вирішено направити запит на наряд. Поряд з цим вказано, що ОСОБА_1 має попередню не погашену і не зняту судимість за вчинення умисного тяжкого злочину передбаченого ч.3 ст 185 КК України.

Відповідно до протоколу №12 засідання Міжрегіональної комісії запропоновано направити запит на наряд до Адміністрації Державної виконавчої служби України (далі-Адміністрації ДКВС України) щодо засудженого ОСОБА_1 .

Частиною 4 ст. 11 КВК України визначено, що виправні колонії поділяються на колонії мінімального, середнього і максимального рівнів безпеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 КВК України, засуджені до позбавлення волі відбувають покарання у виправних колоніях:

максимального рівня безпеки - чоловіки, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі; чоловіки, яким покарання у виді смертної кари замінено довічним позбавленням волі; чоловіки, яким покарання у виді смертної кари або довічного позбавлення волі замінено позбавленням волі на певний строк у порядку помилування або амністії; чоловіки, засуджені за умисні особливо тяжкі злочини; чоловіки, засуджені за вчинення умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період відбування покарання у виді позбавлення волі; чоловіки, переведені з колоній середнього рівня безпеки в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Пунктом 5 розділу 2 Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 року № 680/5 (далі - Положення), визначено, що до виправних колоній максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у звичайних жилих приміщеннях направляються чоловіки, зокрема, засуджені за умисні особливо тяжкі злочини.

Згідно ч. 1 ст. 2 Кримінального кодексу України (далі - КК України), підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Залежно від ступеня тяжкості злочини поділяються на злочини невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі. Особливо тяжким злочином є злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад двадцять п`ять тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення волі на строк понад десять років або довічного позбавлення волі. (ч. 5 ст. 12 КК України).

Судом встановлено, що 13.09.2017 вироком Коростишівського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 1990 року народження , уродженець м. Івано-Франківськ, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 визнаний винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.115 КК України

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КУ вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, - карається позбавленням волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, а тому є особливо тяжким злочином згідно статті 12 КК України.

Таким чином, позивач засуджений до позбавлення волі за вчинення умисного особливо тяжкого злочину, а тому може бути направлений для відбування призначеного йому покарання у виправну колонію максимального рівня безпеки.

Отже, з огляду на наведене суд дійшов висновку, що Адміністрацією ДКВС України правомірно видано наряд від 01.03.2018, яким направлено позивача із ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№8)» в Державну установу «Городищенська ВК 96» для відбуття строку призначеного йому покарання.

Водночас, щодо доводів позивача, що він був засуджений за вчинення особливо тяжкого злочину вперше, а відтак відповідно до ст. 18 КВК України повинен утримуватись у установах виконання покарань середнього рівня безпеки суд зауважує таке.

У довідці Черняхівського районного відділу внутрішніх справ Житомирської області про наявність судимостей від 07.11.2016 зазначено, що вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 30.05.2012 позивач був засуджений за вчинення злочину передбаченого ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді трьох років позбавлення волі.

Відповідно до ч.3 ст. 185 КК України вчинення цього кримінального правопорушення, - карається позбавленням волі на строк від трьох до шести років, тому класифікується, як тяжкий злочин згідно ч.4 ст.12 цього Кодексу.

В подальшому позивача було звільнено від відбування покарання на підставі закону про амністію.

Відповідно до ч.3 ст. 88 КК України особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання або із звільненням від покарання чи такі, що відбули покарання за діяння, злочинність і караність якого усунута законом, визнаються такими, що не мають судимості.

Суд погоджується з твердженнями позивача, що на дату ухвалення відповідачем 2 рішення про направлення позивача в виховну колонію для відбування покарання він не мав судимості, а тому засудження його за попередній злочин не повинно було враховуватись при визначення рівня безпеки закладу.

Проте, як було зазначено вище, до виправних колоній максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у звичайних жилих приміщеннях направляються чоловіки, зокрема, засуджені за умисні особливо тяжкі злочини.

При цьому законодавством не передбачена обов`язкова умова щодо наявності у засудженого попередніх судимостей.

Відтак, ухвалюючи рішення про направлення позивача до колонії максимального рівня безпеки відповідач 2 мав достатні на те правові підстави, діяв у межах своєї компетенції та не порушив вимоги кримінально-виконавчого законодавства.

З огляду на наведене суд відхиляє аргументи представника позивача, про те що відповідач 2 зобов`язаний був направити ОСОБА_1 в колонію середнього рівня безпеки, а не максимального, як такі, що не відповідають дійсності.

Щодо тверджень позивача про відсутність повноважень у відповідача 2 визначати йому виправний заклад, оскільки він постійно проживав перед засудженням на території Житомирської області, то суд вважає їх безпідставними і зазначає наступне.

Відповідно до пункту 5 розділу 3 Положення за нарядами підрозділу Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, який здійснює контроль за виконанням судових рішень, направляються, зокрема, особи, які до засудження постійно проживали за межами адміністративно-територіальної одиниці, де вони вчинили злочин, та мають постійні соціальні зв`язки з близькими родичами та членами сім`ї за межами зони діяльності міжрегіонального управління.

Так, Пекарщинською сільською радою Черняхівського району Житомирської області видано довідку від 31.01.2019 про те, що ОСОБА_1 проживав без реєстрації на території сільської ради в будинку дружини ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 за вчинення умисного вбивства, якої він відбуває покарання. Жодними доказами не підтверджено, що у засудженого у Житомирській області залишились родичі з якими він підтримує соціальні зв`язки.

Також слід зазначити, що цей документ виданий пізніше ніж прийняте відповідачем 2 рішення і він не враховувався при його ухваленні.

За інформацією, яка міститься у дослідженому вироку суду, позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Представнику позивача листом повідомлено, що при визначенні географічного розташування виправної колонії в якій буде відбувати покарання ОСОБА_1 враховувались: зареєстроване місце його проживання, постійне місце проживання його близьких родичів, а також відсутність на території Івано-Франківської області виправних колоній належного рівня безпеки.

З огляду на такі обставини суд дійшов висновку, що відповідач 2 діяв у межах своїх повноважень при видачі спірного наряду від 01.03.2018, а також з дотриманням процедури його видачі.

Водночас, суд зауважує, що позовні вимоги до відповідача1 є безпідставними і необґрунтованими, оскільки він не приймав жодних рішень щодо позивача.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах і спосіб наданих повноважень та відповідно до приписів матеріального права, а відтак правомірність прийняття оскаржуваного рішення не спростована у ході судового розгляду.

Оцінюючи наявні в справі докази та аналізуючи встановлені фактичні обставини суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача. Разом з тим, відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, в ході судового розгляду довели правомірність ухвалених ними рішень.

З урахуванням наведеного вище, за результатами судового розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_3 ; паспорт серії НОМЕР_1 вданий Івано-Франківським МВ УМВС 21.08.014) до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України (вул. Мельникова, 81, м.Київ, 04050; ), Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України (вул. Мельникова, 81, м.Київ 50, 04050; ) про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинення певних дій - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 12 грудня 2019 року.

Суддя Щербаков В.В.