Справа № 420/2090/19
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/2090/19
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Крусяна А.В.,

Яковлєва О.В.

при секретарі: Шатан В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 3 червня 2019р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому просив:

- визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області за №62 від 1.04.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним та скасувати його;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 20.07.2010р. він в`їхав на територію України автобусним транспортом за маршрутом Орел (РФ) - Харків (Україна), через місце перетину кордону - КПП «Зернове», та з цього часу перебував на території України нелегально.

У березні 2019р. ОСОБА_1 звернувся із заявою до ГУ ДМС в Одеській області про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Мотивуючи вказану заяву позивач зазначив, що він вважає себе корінним мешканцем України, не підтримує українсько-російську війну та переважну частину часу проживає в Одеському регіоні. Причиною виїзду з країни постійного проживання стало те, що проти нього намагались сфабрикувати кримінальну справу та були погані стосунки в школі, чинився тиск з боку вчителів.

За результатами розгляду особової справи громадянина РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1.н., 1.04.2019р. заступником начальника відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області Андрєєвим Ю.С. складений висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В подальшому, 1.04.2019р. Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ за №62 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації на установчі дані ОСОБА_1 ..

Позивач вважає таку відмову протиправною та незаконною, у зв`язку із чим звернувся в суд із відповідним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 3 червня 2019р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ДМС при прийнятті оскаржуваного рішення діяв в межах та на підставі чинних норм законодавства України з урахуванням обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1.н., громадянин Російської Федерації, за національністю - росіянин. На момент останнього виїзду за межі країни громадянської належності мешкав та був зареєстрований за адресою: Російська Федерація, Орловська обл., Покровський район, с.Погнєво. За віросповіданням - православний християнин, частково додержується канонів релігії, неодружений, рідна мова російська, на низькому рівні володіє українською мовою, військовозобов`язаний, але не проходив військову службу за звільненням через перебування на обстеженні в Орловській психіатричній лікарні.

У період з 1993р. по 2004р. та з 2004р. по 2010р. ОСОБА_1 проживав на території України, періодично здійснюючи короткострокові повернення до Російської Федерації.

20.07.2010р. ОСОБА_1 , на підставі паспортного документа громадянина РФ серії НОМЕР_1 , в`їхав на територію України автобусним транспортом за маршрутом Орел (РФ) - Харків (Україна), через місце перетину кордону - КПП "Зернове".

З 20.07.2010р. до моменту звернення із заявою до територіального підрозділу ДМС про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач перебував на території України нелегально.

14.03.2019р. ОСОБА_1 звернувся із заявою до ГУ ДМС в Одеській області про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до заяви - анкети, причиною звернення позивача за міжнародним захистом є те, що він вважає себе корінним мешканцем України, не підтримує українсько-російську війну та переважну частину часу проживає в Одеському регіоні. Причиною виїзду з країни постійного проживання стало те, що проти нього намагались сфабрикувати кримінальну справу та були погані стосунки в школі, чинився тиск з боку вчителів.

Проте, у квітні 2019р. заступником начальника відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області Андрєєвим Ю.С. сформований висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.183-199).

В подальшому, 1.04.2019р. управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ за №62, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.205).

3.04.2019р. позивач отримав повідомлення територіального органу ДМС за №5/1-78 від 1.04.2019р., яким ОСОБА_1 повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового (т.1 а.с.206-208).

Перевіряючи правомірність дій та рішень міграційної служби, з урахування підстав, за якими позивач пов`язує їх протиправність та скасування, судова колегія виходить з наступного.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до п.1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою КМУ за №360 від 20.08.2014р., Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з п.2 цього Положення ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951р., п.1 ч.1 ст.1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями п.13 ч.1 ст.1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951р. і Протоколу щодо статусу біженців 1967р. та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з ч.5 ст.10 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело

інформації про країну походження.

Згідно п.5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 7.09.2011 № 649, оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

- всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

- відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;

- особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, що за ознаками раси, певних політичних переконань, належністю до певної соціальної групи на території країни громадянської належності позивача не переслідували. Заходи фізичного впливу на нього не застосовувались.

У політичних, релігійних, військових або громадських організацій на території країни громадянської належності позивач не перебував.

Активістською або громадською діяльністю - не займався, через ЗМІ висловлювати власні політичні погляди можливості не мав.

Проблем з отриманням/обміном паспортного документа громадянина Російської Федерації у нього не було. В розшуку на території РФ не перебуває.

Аналізуючи вищевказане, судова колегія вважає, що ОСОБА_1 не наведено жодних переконливих обґрунтувань неможливості повернення на Батьківщину через існування можливої загрози для нього, не наведено жодних конкретних обставин, які б вказували на можливість його переслідування, не наводить приклади, які трапились з його близькими чи знайомими.

Враховуючи вищевказане, апеляційний суд вважає, що міграційна служба дійшла вірного висновку про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених п.1,13 ч.1 ст.13 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки відповідних доказів в обґрунтування побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань позивачем так і не було надано.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 3 червня 2019р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 18 грудня 2019р.

Головуючий: Ю.М.Градовський

Судді: А.В.Крусян

О.В.Яковлєв