Справа № 9901/604/19
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 грудня 2019 року

Київ

справа №9901/604/19

адміністративне провадження №П/9901/604/19

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Блажівської Н.Є., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

10 грудня 2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, в якій позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 6 березня 2019 року №468/вс-19 про визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на зайняття вакантної посади судді Касаційного адміністративного суду ОСОБА_3 .

Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі, Верховний Суд зазначає таке.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Наведену конституційну норму необхідно застосовувати з урахуванням її офіційного тлумачення, наданого Конституційним Судом України у Рішенні від 25 листопада 1997 року у справі №6-зп/1997, зокрема, її необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемлюють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Обґрунтовуючи свою позицію, Конституційний Суд України звернув увагу на те, що стаття 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлюють принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність. Тим самим створено механізм реалізації конституційного права особи на судовий захист прав і свобод людини і громадянина. 3відси випливає, що Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод (частина дев`ята пункту 2 Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року у справі №6-зп/1997).

З наведеного офіційного тлумачення частини другої статті 55 Основного Закону України слідує, що право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб не є абсолютним. Людина має таке право за умови, якщо вважає, що рішення, дія чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб порушують або ущемляють її права і свободи чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Конституція України закріплює гарантію для звернення до суду за захистом прав, але не має на меті гарантувати сам лише судовий розгляд (судове слухання). Для звернення до суду особа повинна мати матеріально-правову заінтересованість у вирішенні спору. Юридична зацікавленість у зверненні до суду повинна мати об`єктивну основу.

Статтею 5 КАС України передбачено право кожної особи, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, звернутися до суду за його захистом.

В Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 зазначено: поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

За таких обставин, Суд звертає увагу на те, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися саме індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Зміст наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або прав, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується.

Такі правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах містять постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року №800/559/17 та від 24 квітня 2018 року у справі №800/435/17.

Предметом оскарження у даній справі є рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 6 березня 2019 року №468/вс-19, яким ОСОБА_3 визнано таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя в Касаційному адміністративному судів у складі Верховного Суду та визначено, що за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидат на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_3 набрав 840,75 бала.

Спірне рішення є індивідуально-правовим актам та своїми приписами породжує права та обов`язки для конкретної особи, на яку спрямована його дія.

За правилами частини першої статті 88 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Частиною другою вказаної статті Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

У цьому позові предметом оскарження є акт індивідуальної дії, який ухвалено Вищою кваліфікаційною комісією суддів України за результатами кваліфікаційного оцінювання стосовно іншого кандидата на посаду судді.

З урахуванням наведеного Суд вважає, що право на оскарження рішень (актів індивідуальної дії) Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, що приймаються за результатами кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді), має лише суддя, якого це рішення стосується в порядку передбаченому КАС України. В той час, інші особи відповідно до вимог законодавства позбавлені права оскаржувати відповідні рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, оскільки такі рішення не мають безпосереднього впливу на права, свободи та інтереси цих осіб і не порушують їх.

Такий підхід відповідає частині третій статті 124 Конституції України, викладеній в редакції Закону №1401-VIII від 2 червня 2016 року, в якій було конкретизовано, що юрисдикція судів поширюється на будь-який, саме, юридичний спір, а не на всі правовідносини, що виникають у державі.

З наведеного слідує, що ОСОБА_1 не має права на оскарження рішення, ухваленого ВККС за результатами кваліфікаційного оцінювання іншого кандидата на посаду судді, оскільки таке рішення (індивідуальний акт) прийняте не щодо нього.

Таким чином, фактично безпосередньо між позивачем і Вищою кваліфікаційною комісією суддів України відсутній публічно-правовий спір (у розумінні КАС України) щодо рішення, яке оскаржується.

Щодо тверджень позивача про те, що неправомірними діями відповідача порушено не лише його публічне, а й приватне право як учасника процесу у справі №9901/572/19 шляхом перешкоджання реалізації прав громадянина на справедливий, неупереджений та чесний суд, то за правилами статті 293 КАС України у разі незгоди з судовим рішенням учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду (частина шоста статті 266 КАС України). Отже, процесуальне законодавство регламентує процедуру висловлення незгоди особи з судовим рішенням шляхом його оскарження до Великої Палати Верховного Суду.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», Заяви №17160/06 та №35548/06).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи підстави, зазначені позивачем при зверненні до адміністративного суду, і наведене вище законодавче регулювання порядку оскарження рішень ВККС, які ухвалені за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, суд вважає, що у відкритті провадження у справі за цим позовом слід відмовити.

За правилами частини шостої статті 170 КАС України, у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Водночас поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Оскільки розгляд цього спору перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду, підстав для роз`яснення позивачеві до суду якої юрисдикції належить його вирішення немає.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №9901/385/18, від 17 жовтня 2018 року у справі №9901/591/18, від 6 лютого 2019 року у справі №9901/731/18 та від 23 січня 2019 року у справі №9901/757/18.

Наслідки відмови у відкритті провадження в адміністративній справі визначені частиною п`ятою статті 170 КАС України, зокрема повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись статтями 22, 170, 266 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 КАС України.

Суддя Н.Є. Блажівська