Справа № 320/3649/19
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3649/19 Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів Сорочка Є.О., Файдюка В.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення,-
ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправним рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, встановленої внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби; зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, встановленої внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, та виплатити вказану допомогу у встановленому законодавством розмірі.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року адміністративний позов задоволено.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить скасувати оскаржувану рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено, що 11.05.1987 відповідно до положення про проходження військової служби прапорщиками та мічманами Збройних Сил СРСР, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 позивача визначено у добровільному порядку строком на 5 років у Військову частину НОМЕР_1 старшим інструктором - старшиною відсіку групи енергетичного забезпечення 2 головної енергетичної установки навчальної техногенної зони.
На підставі організаційно-штатних подій позивача звільнено з військової служби у запас з посади техніка групи енергетичного забезпечення 2 установки технічної зони Військової частини НОМЕР_2 згідно наказу Командувача Балтійським флотом від 22.03.1995 №61.
Наказом Командувача Балтійським флотом від 30.06.1995 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення, в тому числі з грошовою компенсацією взамін продпайка з 01.06.1995 і направлено на військовий облік до Енгельського районного військового комісаріату м. Саратова.
Витягом з протоколу від 27.12.2018 № 3621 засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, травм, каліцтв Міністерства оборони України підтверджено, що захворювання позивача пов`язані із проходженням військової служби.
Починаючи з 16.10.1995 позивача прийнято на облік до Яготинського РВК Київської області, що підтверджено копією військового квитка № НОМЕР_3 . Також судом встановлено, що позивач не проходив в Україні військову службу, а перебував на обліку як звільнений у запас військовослужбовець.
29.01.2019 під час первинного огляду комісією МСЕК позивачеві встановлено ІІ групу інвалідності, пов`язаної з проходженням військової служби, що підтверджується випискою з акту огляду медико соціальною експертною комісією до довідки серії АВ № 1054397, із довічною інвалідністю
06.02.2019 позивачем через ІНФОРМАЦІЯ_1 подано до Міністерства оборони України заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, пов`язаної з проходженням військової служби. Вказані матеріали були надіслані відповідачеві для прийняття висновку щодо можливості виплати такої допомоги.
Протоколом від 19.04.2019 № 51 (пункт 22) комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки починаючи з 01.07.1995 позивача звільнено зі збройних Сил Російської Федерації, а законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн.
Не погодившись із відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до статті 1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) встановлено мету та основні завдання цього Закону, а саме, що він спрямований на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджено постановою КМУ від 25.12.2013 № 975 (далі - Порядок №975)
Згідно Конституції України громадяни мають право на соціальний захист (частини 1 статті 46), виключно законами України визначаються, зокрема основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення (пункту 6 статті 92).
Відповідно до Порядку № 975, одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 300 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності ІI групи.
Статтею 41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Абзацом першим Закону № 2011-ХІІ визначено, що військовослужбовці - громадяни України, які проходять службу на території України, беруть участь у всеукраїнському і місцевих референдумах, обирають і можуть бути обраними до відповідних місцевих рад та інших виборних державних органів згідно з Конституцією України. На них поширюються положення Закону України "Про вибори Президента Української РСР".
Пунктом 5 частини другої статті 16 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.
На підставі частини другої статті 16-1 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Як вбачається з матеріалів справи, військову службу ОСОБА_1 проходив з 11.05.1987 по 30.06.1995.Отже, позивач проходив військову службу як під час існування СРСР так і після розпаду Радянського Союзу.
В протоколі засідання Центральної військово-лікарської комісії від 27.12.2018 № 3621 зазначено, що захворювання позивача пов`язані з проходженням військової служби, що підтверджується даними медичної книжки, виписним епікризом Яготинської ЦРЛ № 4764/487 (03.12.2018 19.12.2018), даними МРТ головного мозку від 26.09.2018 № 201896224 та військово-обліковими документами. Конкретні періоди військової служби із вказаного документу не вбачається.
У своїх поясненнях позивачем вказано, що у зв`язку з небажанням приймати у 1995 році присягу Російської Федерації, його звільнено з військової служби Енгельського РВК Саратовської області та 16.10.1995 взято на облік до Яготинського РВК.
Отже, після повернення на територію України позивач дійсно був офіцером запасу Збройних Сил України, що підтверджується копією військового квитка, наявного в матеріалах справи).
Водночас, законодавчими актами, якими врегульовано порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги, виникнення права на її отримання прив`язується не до факту звільнення особи з військової служби, а до встановлення їй інвалідності за умови, що інвалідність є наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.
Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 10.03.2015 у справі №21-563а14, де зазначено, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, з дати встановлення інвалідності, а не звільнення з військової служби.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 по справі № 760/15498/16-а, від 06.02.2018 по справі № 372/1258/16-а, від 14.03.2018 по справі №1519/983/2012.
Таким чином, на день виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги позивач був громадянином України та перебував на обліку як офіцер запасу Збройних Сил України.
Суд звертає увагу на Угоди між державами-учасницями СНД про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей від 14.02.1992, Протоколу до вказаної Угоди, підписаного 25.01.2000, Угоди про порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей і державне страхування військовослужбовців держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав від 15.05.1992.
Так, вказаними міжнародними угодами передбачено, що за військовослужбовцями, особами, звільненими з військової служби, які мешкають на території держав учасників СНД, зберігається рівень прав та пільг, встановлених раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу PCP. Однобічне обмеження зазначених прав та пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби не допускається (Угода від 14 лютого 1992 року). Обов`язкове державне страхування (яке діяло як компенсаційний механізм соціального захисту на час підписання Україною цих угод) військовослужбовців ЗС держав-учасниць СНД, ЗС колишнього Союзу PCP здійснюється на умовах, за нормами і в порядку, що встановлені законодавством держав-учасниць, на території яких проживають військовослужбовці. Видатки на обов`язкове державне страхування військовослужбовців здійснюється державами-учасницями за рахунок їх бюджетів без взаємних розрахунків між державами (Угода від 15 травня 1992 року).
До такого ж висновку прийшов і Економічний Суд СНД у рішенні від 04.09.1996 № С-1/11-96. Так, на позивача поширюється дія Протоколу до Угоди від 14.02.1992 (набрав чинності для України 21.09.2001), згідно з яким на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу PCP та які переведені (зараховані) на військову службу в Збройні Сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої (як відбулося і з позивачем) поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.
Слід зауважити, що на час проходження позивачем військової служби існував механізм соціального захисту військовослужбовців, які отримали інвалідність у зв`язку з проходженням військової служби, у вигляді страхових виплат на підставі Постанови Ради Міністрів СРСР від 30.12.1990 № 1393 "Про державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", який згодом замінено на виплату одноразової грошової допомоги.
Відповідно до статті 3 Закону № 2011-XII передбачено вичерпний перелік осіб, на яких поширюється і на яких не поширюється дія вказаного Закону.
Так, пунктом 1 частини першої даної норми вказано, що дія Закону № 2011-XII поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.
Водночас, пунктом 2 частини першої статті 3 Закону №2011-XII визначено військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, без вказівки на те, в лавах яких військових формувань несли службу ці особи та без відсилочної норми на пункт 1 частини першої статті 3 Закону № 2011-XII. Крім того, відсутні підстави для висновку, що у пункті 2 частини першої статті 3 Закону №2011-XII йдеться про військовослужбовців, перелічених у пункті першому частини першої статті 3 Закону №2011-XII .
Отже, в розумінні положень частин другої та третьої статті 3 Закону № 2011-XII, позивач не входить до переліку осіб, на яких дія закону не поширюється.
Виходячи з вищенаведеного, законодавством України про соціальний захист осіб, звільнених зі Збройних Сил, інших військових формувань колишнього Союзу PCP та країн-учасниць СНД, позивач прирівняний до соціального захисту військовослужбовців Збройних Сил України.
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірність вчинених ним дій, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових відстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя Є.О.Сорочко

суддя В.В.Файдюк