Справа № 240/11092/19
Суддя: Черноліхов Сергій Вікторович
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. Житомир справа № 240/11092/19

категорія 109020100

Житомирський окружний адміністративний суд

у складі: головуючого судді Черноліхова С.В.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправними дій, скасування наказів,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправними дії Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру щодо призначення на посаду в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області Козакова С.М. наказом від 29 листопада 2018 року № 141-то;

- скасувати наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 29 листопада 2018 року № 141-то;

- скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 30 листопада 2018 року № 739-к.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що звертався до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із клопотанням про передачу йому в оренду земельної ділянки для сінокосіння з кадастровим номером :04:000:0283, яка розташована на території Брусилівського району Житомирської області. На вказане звернення отримав відмову, підписану в.о. начальника Козаковим С.В. Позивач вважає покладення на Козакова С.В. обов`язків в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області таким, що протирічить положенням пункту 2 частини 6 статті 31 Закону України "Про державну службу" і порушує його права, закріплені у статті 42 Конституції України.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року після усунення позивачем недоліків позовної заяви відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Встановлено відповідачу строк для подання до суду відзиву на позовну заяву.

21 листопада 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області просить адміністративний позов залишити без задоволення. Вказує, що наказ про призначення Козакова С.В. на посаду в.о. начальника не створює жодних обов`язків для позивача як особи, зацікавленої у набутті права власності (права користування) земельними ділянками та не впливає на питання реалізації права ОСОБА_1 на отримання земельної ділянки в порядку, передбаченому статтями 116, 118 Земельного кодексу України.

Разом з відзивом Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області подало заперечення щодо розгляду справи у спрощеному позовному провадженні і просило розгляд справи здійснювати з викликом сторін. Вказана заява ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року була залишена без задоволення.

22 листопада 2019 року до суду надійшов відзив Державної служби України з питань геодезії, в якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Пояснив, що оспорювані накази не впливають на права та обов`язки ОСОБА_1 , а відтак він не є суб`єктом, який може оскаржувати їх до суду. Крім того, жодних ознак протиправності в діях Козакова С.В. Держгеокадастр не вбачає.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 про передачу йому в оренду для сінокосіння земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0283, яка розташована на території Брусилівського району Житомирської області, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області у своєму листі № Г-4288/0-2527/0/22-19 від 21 серпня 2019 року відмовило позивачеві у такій передачі. Відмова мотивована тим, що земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0283 передана у комунальну власність Брусилівської селищної ради Житомирської області на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області № 6-5020/14-18-СГ від 22 грудня 2018 року.

Лист № Г-4288/0-2527/0/22-19 від 21 серпня 2019 року підписано в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області Козаковим С.В.

Головієнко П.В. вважає, що покладення на Козакова Сергія Володимировича виконання обов`язків начальника Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області здійснено з порушенням вимог пункту 2 частини 6 статті 31 Закону України "Про державну службу", оскільки на момент прийняття спірних наказів в Головному управлінні Держгеокадастру у Житомирській області перебувала на посаді першого заступника Головакова Вікторія Анатоліївна .

Також позивач зазначає, що призначення Козакова С.В. на посаду в.о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області з порушенням норм чинного законодавства є підставою порушення його прав, яке полягає у відмові в передачі земельної ділянки в оренду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з наказом в.о. голови Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 29 листопада 2018 року № 141-то Козакова Сергія Володимировича було призначено на посаду виконуючого обов`язки начальника Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області та з 30 листопада 2018 року на підставі наказу № 739-к від 30 листопада 2018 року на нього покладено виконання обов`язків начальника Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

За приписами пункту 18 частини першої статті 4 КАС України, нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18, від 09 квітня 2019 року у справі № 9901/611/18 та від 18 вересня 2019 року у справі № 2040/6074/18.

З огляду на наведені вище положення КАС України та ознаки і властивості нормативно-правового й індивідуального актів, оскаржувані накази є актами індивідуальної дії, оскільки: видані Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру і Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області з метою вирішення кадрового питання; не містять загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачають індивідуалізовані приписи щодо покладення на Козакова С.В. виконання обов`язків начальника Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області; адресовані виключно Козакову С.В. ; не регулюють певний вид суспільних відносин, а спрямовані на виникнення конкретних правовідносин між Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області і Козаковим С.В. ; не розраховані на багаторазове застосування, а вичерпують дію після призначення на посаду.

Отже, право на оскарження наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 29 листопада 2018 року № 141-то і наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 30 листопада 2018 року № 739-к надано особі, щодо якої вони прийняті, тобто, Козаковим С.В. , або прав, свобод та інтересів якої вони безпосередньо стосуються.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, та врахувавши позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку, що оспорювані в даній справі накази не стосуються прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 , не спрямовані на виникнення щодо нього жодних юридичних наслідків, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246,256 КАС України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (вул. Народного ополчення, 3, м. Київ, 03151, ), Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (вул. Довженка, 45, м. Житомир, 10002, ) про визнання протиправними дій, скасування наказів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Черноліхов