Справа № 826/8812/18
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

17 грудня 2019 року м. Київ № 826/8812/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного суду міста Києва про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення шкоди,

установив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) з позовною заявою до Дніпровського районного суду міста Києва, в якій (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просить:

- зобов`язати повернути письмові матеріали - документи, які подавалися у справі №755/4790/17 як докази;

- визнати дії щодо недотримання вимог надіслання ухвали про залишення без розгляду позовної заяви у справі №755/4790/17, - протиправними;

- визнати дії щодо незабезпечення повернення письмових документів - доказів у справі №755/4790/17, які були подані до суду окремими заявами з клопотаннями про їх повернення, - протиправними;

- визнати дії щодо недодержання вимог пункту 2 частини першої статті 29 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в частині передачі адміністративної справи іншому адміністративному суду до відкриття провадження у справі, а також вимог частини восьмої статті 29 в частині недотримання строків передачі справи до іншого суду, - протиправними;

- стягнути матеріальну шкоду, завдану протиправними діями Дніпровського районного суду міста Києва, у розмірі 2968462,00 грн;

- стягнути моральну шкоду, завдану протиправними діями Дніпровського районного суду міста Києва, у розмірі 593692,00 грн;

- винести окрему ухвалу.

Позовна заява мотивована недотриманням відповідачем вимог КАС України в частині направлення позивачу копії судового рішення та повернення на вимогу оригіналів документів, що подавалися до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.06.2018 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву з доданими документами, в якому висловлено прохання в задоволенні позовної заяви відмовити з огляду на її безпідставність.

Позивачем подано заперечення на відзив відповідача, в якому звернуто увагу на безпідставність доводів суб`єкта владних повноважень.

Суд, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, встановив наступне.

У 2017 році ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва із позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19.07.2017 (справа №755/4790/17) вказану позовну заяву залишено без розгляду.

Позивач, вважаючи, що відповідачем протиправно не направлено на його адресу копію ухвали суду від 19.07.2017, а також оригіналів документів, що подавалися до суду, чим завдано матеріальну та моральну шкоду, звернувся з даним позовом до суду.

Суд відкриваючи провадження у даній справі виходив із змісту позовних вимог ОСОБА_1 заявлених до Дніпровського районного суду міста Києва, як до суб`єкта владних повноважень та з наданих до позовної заяви документів.

Разом із тим, отримавши 31.07.2018 відзив на позовну заяву відповідача, до якого додано копії заяв та звернень позивача, що подавалися до Дніпровського районного суду міста Києва, судом досліджено питання можливості розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства та наявності або відсутності публічно-правового спору.

Тобто, надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 №475/97-ВР) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси (частина перша статті 6 КАС України; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із частинами першою та другою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

З матеріалів справи вбачається, що 25.10.2017 позивачем до Дніпровського районного суду міста Києва подано заяву на предмет усунення кримінально-корупційних проявів у процесі здійснення судочинства суддею Яровенко Н.О., адресованої голові суду, яка зареєстрована за №58746 та на яку відповідачем 27.10.2017 у відповідності до Закону України "Про звернення громадян" надано відповідь (а.с. 49).

Також, 08.11.2017 позивачем до Дніпровського районного суду міста Києва подано заяву про неотримання ухвали суду від 19.07.2017 та про недолучення до матеріалів справи заяви позивача від 25.10.2017, яка зареєстрована за №61227 на яку відповідачем 13.11.2017 у відповідності до Закону України "Про звернення громадян" надано відповідь (а.с. 52).

14.12.2017 позивачем до Дніпровського районного суду міста Києва подано заяву про повернення матеріалів адміністративного позову від 29.03.2017, який не розглянутий судом на підставі частини сьомої статті 107 КАС України (в редакції до 15.12.2017), яка зареєстрована за №69224 та долучена до матеріалів справи №755/4790/17.

Вважаючи незаконними дії та бездіяльність відповідача щодо невидачі запитуваних документів, позивач звернуся з позовом до суду.

Згідно із частиною першою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою впливу на безсторонність суду забороняється і зумовлює відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів»).

Як убачається із наявних матеріалів справи, його предметом є дії (бездіяльність) суду щодо незабезпечення повернення письмових документів та матеріалів.

Конституційний Суд України у пункті 4.2 рішення від 23.05.2001 №6-рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.

Таким чином, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012; пункт 2.1 мотивувальної частини рішення від 26.06.2013 №5-рп/2013).

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Отже, позовні вимоги про оскарження дій/бездіяльності відповідача стосуються вчинення (невчинення) судом передбачених процесуальним законом дій, тому не можуть бути оскаржені поза межами порядку, передбаченого процесуальним законом (як адміністративним, так і цивільним).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьов проти України», заяви №17160/06 та №35548/06, пункт 33).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.

Відповідні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №462/32/17 (провадження №14-5цс19).

Суд зазначає, що фактично позивач не погоджується із порядком розгляду Дніпровським районним судом міста Києва його позовної заяви та додатково поданих у цій справі заяв. Зазначає, що внаслідок допущення порушення суддею вимог чинного процесуального законодавства йому завдано матеріальної та моральної шкоди. Такі вимоги ОСОБА_1 визначає як похідні від допущених, на його думку протиправних, дій (бездіяльності).

Таким чином, на підставі вище викладеного, у цій справі поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» щодо заявлених ОСОБА_1 вимог слід тлумачити як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а також спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду. А тому зазначені вище вимоги не можуть бути вирішені в судах жодної юрисдикції.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 у справі №815/110/16.

За таких обставин, враховуючи суть заявлених позовних вимог та правову позицію Верховного Суду, суд дійшов до висновку щодо наявності підстав для закриття провадження у справі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з частиною другою статті 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору, відсутні правові підстави для вирішення даного питання в контексті статті 139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 238, 248, 256 КАС України, суд

ухвалив:

Провадження у справі №826/8812/18 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного суду міста Києва про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення шкоди, - закрити.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.М. Чудак