Справа № 440/2469/19
Суддя: А.Б. Головко
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/2469/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Головка А.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання - Гринько М.О.,

представника відповідачів - Зубарєвої С.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

В С Т А Н О В И В:

10 липня 2019 року ОСОБА_1 (Знаходиться ІТУ -23 СІЗО) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказ від 14.06.2019 № 220-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що спірне рішення прийнято відповідачем протиправно, оскільки перевірка наданої заявником інформації проводилась поверхово, ситуація у країні його походження належним чином не вивчалась.

У відзиві на позов відповідач посилався на те, що позивачем не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, також позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідачів у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення представника відповідачів дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: м. Сумгаїт Нагорний Карабах Азербайджанської РСР; країна постійного проживання: Туркменістан; громадянство: Туркменістан; національність: вірмен; віросповідання: християнин; сімейний стан: одружений.

30.01.2019 ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /а.с. 63/.

Рішенням Державної міграційної служби України від 14.06.2019 № 220-19 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Туркменістану /а.с. 153/.

Позивач не погодився із вказаним рішенням та оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) біженець - особа, яка не с громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженці в 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

То ж, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п.п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/EU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої довіри.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: м. Сумгаїт Нагорний Карабах Азербайджанської РСР; країна постійного проживання: Туркменістан; громадянство: Туркменістан; національність: вірмен; віросповідання: християнин; сімейний стан: одружений.

Проживав разом із сім`єю (батько, мати та зведений брат) в м. Сумгаїт. Зі слів заявника у 1989 році, він разом із матір`ю та братом виїхав до Туркменістану у зв`язку з конфліктом в ОСОБА_4 . У подальшому, як він стверджує, мати в Туркменістані оформила йому нове свідоцтво про народження, у якому було змінено прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 та національність з вірменської на азербайджанську. Як повідомив ОСОБА_1 , це зроблено у зв`язку з тим, що в Туркменістані мало місце негативне ставлення до осіб вірменської національності. Громадянство Туркменістану заявник набув автоматично після розпаду СРСР, як особа, яка на той час постійно проживала в Туркменістані. Після виїзду в Туркменістан сім`я заявника проживала в м. Ашхабаді.

З 1989 по 1995 позивач здобував середню освіту в м. Ашхабад, з 1995 по 1996 навчався в ПТУ, а з 1996 по 2000 навчався в інституті іноземних мов (Ашхабад). У 2000 році проходив службу в Збройних силах Туркменістану.

Деякий час працював приватним репетитором англійської мови, займався приватним комерційним перекладом. У листопаді 2001 року почав працювати перекладачем в міжнародній гуманітарній організації «Гоал» (Ашахабад) (надання гуманітарної міжнародної допомоги проблемним країнам). Через деякий час в цій організації отримав підвищення по службі: працював адміністратором і логістом. У подальшому протягом трьох років (до 2004 року) працював як в Туркменістані, так і в Афганістані (логістика). У 2004 році пів року працював у Шрі-Ланці, з 2005 року упродовж 2-х років у Судані. Згодом у цій організації отримав посаду, пов`язану з управлінням логістичними процесами, як у головному офісі, так і в країнах, де зареєстровані офіси, а також, де мають місце надзвичайні ситуації. За його ініціативою в Туреччині (кінець 2010 року) відкрито офіс організації «Гоал» в межах програми, пов`язаної з сирійськими процесами.

У 2010 році ОСОБА_1 виїхав до Туреччини і працював в турецькому офісі міжнародної організації «Гоал» Причиною приїзду, як він пояснив у своєму пояснювальному листі і подальших бесідах, стали утиски та обмеження його та членів сім`ї представниками служби безпеки Туркменістану, які намагалися взяти під контроль його бізнес. Дружина з дітьми виїхала в Азербайджан до своєї матері, а у 2012 році переїхала жити в Туреччину до свого чоловіка - ОСОБА_1 .

Перебуваючи в Туреччині, ОСОБА_1 зареєстрував 2 фірми: перша займалася платіжними системами і програми в гуманітарній сфері, а друга виконувала роботу в гуманітарній сфері. У 2013 році заявник припинив контракт з організацією «Гоал» і займався лише своїми фірмами.

У 2014 році позивач вперше приїхав до України з метою вивчення можливості відкриття офісу своєї фірми. Згодом турецькі конкуренти заявника, мотивуючи його належністю до вірменської національності, під загрозою фабрикування стосовно нього фактів порушень, пов`язаних з хабарництвом, а також пов`язуючи його діяльність з спілкуванням із терористами, вимагали від нього поступитися частиною бізнесу. Побоючись погроз, ОСОБА_1 у 2015 році виїхав в Україну, де оформив річні дозвільні документи на проживання у зв`язку із працевлаштуванням.

У 2016 році заявник розірвав шлюб зі своєю першою дружиною та офомив шлюб з громадянкою України ОСОБА_8 . У цьому ж році, зі слів заявника, він повністю передав право власності на свій бізнес у Туреччині своїм конкурентам.

У 2017 році в Україні ОСОБА_1 зареєстрував 2 компанії, які займаються торгівлею турецькими причепами до вантажних автомобілів та продуктами харчування і с/г продуктами з країнами Близького Сходу та Туреччиною. Періодично (2-3 рази на рік) заявник виїздив з України до Туреччини (мета-закриття справ з колишніми компаніями та відвідування дітей).

До Туркменістану заявник виїздив декілька раз: у 2011 та 2012 році (кожного разу на два тижні) у зв`язку зі смертю матері та річницею її смерті; у 2015 році (на 2,5 місяці) - у зв`язку з оформленням закордонного паспорту.

Під час спроби останнього виїзду із України до Туреччини (восени 2018 року) заявник затриманий прикордонною службою у зв`язку з тим, що перебував у міжнародному розшуку за ініціативою США.

Відповідно до інформації ГУ НП у Полтавській області ОСОБА_1 обвинувачується у хабарництві, корупційних діях та шахрайстві проти влади США.

Станом на сьогодні, заявник перебуває у процедурі екстрадиційної перевірки, до нього застосований запобіжний захід - екстрадиційний арешт.

Як свідчать матеріали особової справи заявника, в Україну він перший раз прибув у 2014 році з Туреччини. До цього він з 2010 року постійно проживав і працював у Туреччині. З його слів Туркменістан, громадянином якого він є, залишив через переслідування його за національними ознаками як особу, яка має вірменське походження, а Туреччину у 2015 році залишив через переслідування конкурентів, які намагалися заволодіти його бізнесом.

Разом з тим, одразу після прибуття в Україну, заявник до міграційної служби із клопотанням про отримання притулку не звернувся. Цей факт ОСОБА_1 пояснив тим, що звертатися за захистом в Україні не було необхідності, адже він мав посвідку на тимчасове проживання. З матеріалів особової справи вбачається, що заявник звернувся із заявою про отримання притулку в Україні лише тоді, коли відносно нього було розпочато процедуру екстрадиції до США.

Водночас, він повідомляє лише про факти запрошення до установи безпеки, що мали місце в Туркменістані. Тобто, жодного разу ОСОБА_1 не затримували чи примусово не приводили до установи служби безпеки. До нього не застосовувалися заходи адміністративного чи будь-якого іншого впливу.

Заявник повідомив, що з 2003 року в Туркменістані стало відомо про те, що він є особою вірменської національності. Разом з тим до 2010 року він продовжував здійснювати свою діяльність в Туркменістані, періодично виїжджаючи за кордон.

Окрім цього слід звернути увагу на його інформацію щодо причин неможливості повернення до Туркменістану чи до Туреччини. З його слів він не має змоги повернутися до Туркменістану тому, що поява через 4-літню відсутність може викликати зацікавленість служби безпеки. Разом з тим заявник стверджує, що його з Туркменістаном уже нічого не пов`язує.

Неможливість повернення до Туреччини заявник обґрунтовує лише тим, що повернувшись до Туреччини, він не зможе почати бізнес у гуманітарній сфері так, як його ім`я у цій сфері уже «забруднено», а новий бізнес розпочинати він не може по причинам віку.

Потребують також уваги твердження заявника про можливість його повернення в Туркменістан у разі зміни його діяльності. На питання «Если бы Вы поменяли сферу деятельности, ситуация изменилась бы»? Він упевнено заявив, що в такому випадку ситуація для нього в цій країні змінилася б. «Я думаю, что изменилась бы. Но работать бюджетником я в Туркменистане не мог так, как там требования быть туркменской национальности и владение языком. Поэтому в этой стране я мог работать только чернорабочим. Бизнес мне тоже нельзя было открыть Туркменистане так, как для этого нужно быть туркменом, либо платить взятки, против чего я был против». Тобто, зазначене свідчить, що в Туркменістані для заявника не має значення національне походження, а лише сфера діяльності, якою він займався упродовж досить тривалого часу.

Відсутність утисків та дискримінації в країні громадянської належності позивач заперечує особисто, а саме: «Именно на религиозной почве притеснений и гонений не было». Інформація по країні походження заявника свідчить про те, що в Туркменістані вживаються заходи щодо забезпечення прав людини. Ця інформація відображена в Національній доповіді, наданій у п.5 додатку до резолюції 15/2 Ради з прав людини, Генеральної асамблеї ООН: «Раздел по правам и свободам человека и гражданина новой редакции Основного Закона Туркменистана дополнен 11 новыми статьями, в которых на конституционном уровне гарантируются и закрепляются права и свободы человека и гражданина в соответствии с требованиями международного права».

За останні роки в Туркменістані з метою зміцнення механізмів захисту і заохочення прав людини прийняті нові законодавчі акти: «Про протидію корупції», «Про державні гарантії забезпечення рівних прав і рівних можливостей чоловіків і жінок», «Про державні гарантії прав дитини», «Про свободу віросповідання і релігійних організаціях», «Про зайнятість населення», «Про протидію торгівлі людьми», «Про омбудсмена», «Про біженців» та інші.

Відповідно до наявних в особовій справі матеріалів ОСОБА_1 повинен з`явитися до суду в США для розгляду кримінальної справи за його участю. Таким чином, екстрадиція заявника повинна відбутися не до країни ризику, де з його слів на нього чекає небезпека, а до третьої безпечної країни. Тому, ОСОБА_1 має всі підстави, у разі виникнення відповідних обставин, розраховувати на отримання міжнародного захисту в зазначеній державі у разі примусового виїзду туди. Тобто, повернення заявника до США не буде суперечити нормам чинного законодавства у сфері притулку та міжнародній Конвенції про статус біженців.

У ході співбесід ОСОБА_1 не акцентував увагу на побоюваннях, що після закінчення судового процесу американська влада його примусово поверне до Туркменістану.

Тому, суд погоджується з доводами відповідача щодо того, що зазначене може свідчити про, що заявник не бажає їхати в США не тому, що має побоювання за своє життя і здоров`я, а через не бажання нести відповідальність за можливо скоєні злочини.

Тобто, відсутні підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, серед фактів повідомлених ОСОБА_1 , відсутні підстави для визнання його біженцем відповідно до умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Щодо обґрунтованості висновків відповідача про відсутність підстав для застосування до позивача п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Тобто, статус особи, яка потребує додаткового захисту можливо набути за наявності за усіх вищенаведених умов.

З матеріалів справи вбачається, що в ході проведення процедурних заходів ОСОБА_1 заявив про наявність у Туркменістані загрози його життю чи безпеці внаслідок того, що він має вірменське походження, а також зацікавленістю в його бізнесі певних владних структур Туркменістану, які переслідували його та членів його сім`ї. Натомість, він не назвав конкретних фактів та дій, які були вчинені проти нього, а лише повідомив про виклики на співбесіду в установу служби безпеки для надання пояснень. Фактів затримання, чи іншого позбавлення волі не повідомив.

У ході проведення процедурних заходів, ОСОБА_1 повідомив, що не має жодних доказів чи будь-яких підтверджень наявності фактів переслідування чи утисків.

Окрім цього, слід звернути увагу на той факт, що позивач неодноразово мав змогу вільно виїздити в Туркменістан, без будь-яких негативних наслідків для себе. При цьому жодних переслідування, утисків, неналежного чи такого, що принижує гідність він не зазначав, а лише повідомив, що через бюрократію йому затримали виготовлення закордонного паспорта.

Враховуючи той факт, що Туркменістан вважається закритою країною, що підтверджується матеріалами справи, вільний в`їзд і виїзд заявника до країни громадянської належності можна розцінювати як відсутність загрози для позивача. Це підтверджується і тим, що під час проведення співбесід заявник так і не назвав конкретних фактів переслідування його в Туркменістані. Не мав і інцидентів з владою Туркменістану (до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався).

З 1994 року у Туркменістані діє посольство Вірменії , а в 2000 році відкрилося посольство Туркменістану у Вірменії.

Крім цього, про відсутність утисків вірмен в Туркменістані свідчить також той факт, що після вірмено-азейбарджанського конфлікту багато вірмен знайшли притулок у Туркменістані

Як вбачається з матеріалів справи, ряд публікацій в ЗМІ інформують про поглиблення взаємовідносин між Вірменією та Туркменістаном. Зокрема, підтвердженням є взаємні візити глав держав та укладення договорів про економічне співробітництво і реалізацію спільних програм у сфері транспорту, енергетики та інших сферах.

Отже, можна дійти висновку, що в Туркменістані відсутні передумови для утисків та переслідувань осіб вірменської національності.

На основі вищенаведеного можна зробити висновок, що позивач не може розглядатися як особа, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених п. 13 ч.1 статті 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи викладене, у спірному випадку не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття відповідачем відповідного рішення.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідачем правомірно прийнято висновок про відмову громадянину Туркменістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України підтримано висновок УДМС та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час прийняття негативного рішення за заявою шукача захисту про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту територіальним органом ДМС У країни готується висновок, у якому зазначаються фактичні та юридичні підставі для прийняття такого рішення. Причиною відмови, в свою чергу, є сукупність фактичних обставин справи (елементів заяви), які досліджуються та аналізуються уповноваженою посадовою особою під час формування правової позиції по справі. Водночас, юридична частина висновку містить вичерпні, чіткі, безумовні і такі, що випливають з встановлених фактичних обставин, висновки по суті заяви. Як наслідок, лише відповідна юридична підстава вказується у рішенні суб`єкта владних повноважень, прийнятого за результатами розгляду заяви шукача захисту та у повідомленні про прийняте рішення.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження. На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Дана правова позиція повністю узгоджується з судовою практикою прийняття рішення по аналогічному предмету спору, а саме: Постанова Верховного Суду від 14.03.2018 по справі N 820/1502/17.

Водночас, згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З метою захисту прав, свобод та інтересів позивача, внаслідок встановлення судом неправомірності дій суб`єкта владних повноважень, суд може зобов`язати останнього діяти у спосіб, визначений законом. Оскільки суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

Така позиція узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.10.2008 згідно з якою, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Спірні рішення повинні оцінюватися судом на відповідність дотримання принципу законності. Такий принцип відображено у частині другій статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, під час виконання своїх повноважень відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 02 грудня 2019 року.

Суддя А.Б. Головко