Справа № 826/10223/18
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 грудня 2019 року

Київ

справа №826/10223/18

адміністративне провадження №К/9901/16526/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Шевцової Н.В.,

суддів: Радишевської О.Р., Уханенка С.А.,

розглянув в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 826/10223/18

за позовом Приватного акціонерного товариства "Квазар"

до Міністерства юстиції України,

за участю третьої особи: Публічного акціонерного товариства «Сбербанк»

про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Квазар"

на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2019 року прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді Земляної Г.В., суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

1. У липні 2018 року Приватне акціонерне товариство «Квазар» (далі - позивач, Товариство) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), за участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «Сбербанк», в якому просив:

1.1. Визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 19 червня 2018 року № 55344700 з підстав, визначених пунктом 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»;

1.2. Визнати протиправною та скасувати постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19 червня 2018 року № 55344700;

1.3. Визнати протиправною та скасувати постанову про зняття арешту з майна від 19 червня 2018 року № 55344700;

1.4. Визнати протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича (далі - головний державний виконавець ВПВР Департаменту ДВС МЮУ) щодо передачі шляхом винесення акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19 червня 2018 року ВП № 55344700 у власність Акціонерному товариству «Сбербанк».

2. На обґрунтування наведених вимог позивач посилається на положення статті 19 Конституції України та статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», зазначає, що спірні постанови суперечать пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а вчинені державним виконавцем дії щодо передачі стягувачу майна позивача є протиправними.

3. Відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, який долучений до матеріалів справи.

ІІ. Установлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи

4. 29 квітня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНК РОСІЇ», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (на цей час - Акціонерне товариство «Сбербанк», далі - Банк), та Публічним акціонерним товариством «Квазар» (на цей час - Приватне акціонерне товариство «Квазар») був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 05-В/10/47/КЛ, до якого в подальшому сторонами вносилися зміни та доповнення.

5. 27 січня 2012 року в рахунок забезпечення виконання Публічним акціонерним товариством «Квазар» зобов`язань за цим кредитним договором між Банком та Товариством було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., зареєстрований в реєстрі під № 861. Відповідно до умов цього Договору в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавця, які випливають із договору про відкриття кредитної лінії № 05 - В/10/47/КЛ, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем 29 квітня 2010 року, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом строку його дії, які (зобов`язання) перелічені у статті 2 цього договору та можуть виникнути в майбутньому за чинним основним договором, іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку майно, зазначене в пункті 3.1. Договору (предмет іпотеки), а саме: нежилу будівлю (літ. Л), загальною площею 16 578,7 кв. м., що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, і належить Публічному акціонерному товариству «Квазар» на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 травня 2011 року.

6. 29 липня 2016 року на адресу Товариства було направлено повідомлення-вимогу іпотекодавцю/заставодавцю № 392/5/50 про сплату простроченої заборгованості за кредитним договором № 05 - В/10/47/КЛ від 29 квітня 2010 року із доданим розрахунком заборгованості.

7. 05 серпня 2016 року ця вимога була отримана уповноваженою особою позивача. Цим повідомленням-вимогою Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» повідомило Публічне акціонерне товариство «Квазар» про наявну прострочену заборгованість за кредитним договором та попередило про те, що у випадку незадоволення вимоги банку, останній буде змушений задовольнити свою вимогу за рахунок іпотечного/заставного майна, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису.

8. 30 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною вчинено виконавчий напис № 5704, яким запропоновано Публічному акціонерному товариству «Сбербанк» звернути стягнення на нежилу будівлю (літ. Л), загальною площею 16 578,7 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, належить Публічному акціонерному товариству «Квазар» на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.05.2011 у справі № 2-3411/10 та є предметом забезпечення виконання Товариством основного зобов`язання за договором про відкриття кредитної лінії № 05-В/10/47/КЛ від 29 квітня 2010 року (зі змінами і доповненнями).

9. У виконавчому написі запропоновано за рахунок реалізації предмета іпотеки задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» за кредитним договором у сумі 7 077 308 євро 41 євроцентів, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 6 340 000,00 євро, заборгованість за процентами за користування кредитною лінією 737 308,41 євро. Строк, за який проводиться стягнення - з 02 квітня 2016 року до 11 жовтня 2016 року включно.

10. 08 грудня 2017 року Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком О.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 55344700.

11. 26 грудня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, якою описано нежилу будівлю (літ. Л), загальною площею 16578,7 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, і належить Публічному акціонерному товариству «Квазар» () на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.05.2011 у справі № 2-3411/10.

12. Оскільки призначені на 12 лютого 2018 року, 26 березня 2018 року і 07 травня 2018 року електронні торги не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів, відповідно до вимог частини шостої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець повідомив про це стягувачу і запропонував йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна конфіскованого за рішенням суду.

13. Крім того, державний виконавець надіслав стягувачу листа стосовно вирішення питання про залишення за собою непроданого майна.

14. Листом від 17 травня 2018 року № 9029/5/28-3 Акціонерне товариство «Сбербанк» повідомило Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про прийняте рішення залишити за собою нереалізоване майно боржника, а саме: нежилу будівлю (літ. Л), загальною площею 16 578,7 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3 і належить Публічному акціонерному товариству «Квазар» () на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 травня 2011 року в справі № 2-3411/10, за ціною третіх електронних торгів - 53 534 467, 70 грн. без ПДВ.

15. 19 червня 2018 року державним виконавцем у виконавчому провадженні ВП № 55344700 складено акт про передачу у власність акціонерному товариству «Сбербанк» нереалізованого майна Приватного акціонерного товариства «Квазар» та винесено постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, про зняття арешту з майна та про закінчення виконавчого провадження, з якими не погоджується позивач і вважає їх протиправними.

16. 19 червня 2018 року Київським апеляційним господарським судом в справі № 910/289/18 ухвалено постанову, якою скасовано рішення суду першої інстанції та задоволено позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Квазар» і визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис нотаріуса № 5704, про звернення стягнення на нежилу будівлю, яка належить Товариству.

17. Судом апеляційної інстанції установлено, що під час розгляду справи № 910/289/18 Київським апеляційним господарським судом державний виконавець не був обізнаний з фактом ухвалення цієї постанови та був відсутній під час проголошення тексту прийнятого рішення.

18. Як вбачається з сайту Єдиного державного реєстру судових рішень (http://reyestr.court.gov.ua/) постанова Київського апеляційного господарського суду від 19 червня 2018 року була оприлюднена 27 червня 2018 року.

19. Клопотання позивача від 19 червня 2018 року № 245/А про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з визнанням судом рішення таким, що не підлягає виконанню, отримано та зареєстровано у Міністерстві юстиції України лише 22 червня 2018 року за вхідним № 20048-33-18, про що свідчить копія реєстраційної-контрольної картки.

20. Постановою Верховного Суду від 21 лютого 2019 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 19 червня 2018 року в справі № 910/289/18 скасовано, рішення Господарського суду міста Києва від 21 лютого 2018 року в справі № 910/289/18 залишено в силі.

ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

21. 18 січня 2019 року рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Квазар" задоволені в повному обсязі.

21.1. Визнано протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича щодо передачі шляхом прийняття акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 19 червня 2018 ВП № 55344700 у власність Акціонерному товариству «Сбербанк» майна Приватного акціонерного товариства «Квазар».

21.2. Визнано протиправними та скасовано винесені 19 червня 2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком Олексієм Степановичем у виконавчому провадженні ВП № 55344700 постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та про зняття арешту з майна та про закінчення виконавчого провадження.

21.3. Зобов`язано головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 55344700 на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з визнанням судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню) та відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» зазначити про зняття арешту з майна Приватного акціонерного товариства «Квазар», накладеного в цьому виконавчому провадженні.

22. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за наявності чинного рішення Київського апеляційного господарського суду від 19 червня 2018 року в справі № 910/289/18 про визнання виконавчого документу (виконавчого напису № 5704 від 30 грудня 2016 року) таким, що не підлягає виконанню, відповідачем у той же день (19 червня 2018 року) було прийнято постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, про зняття арешту з майна та про закінчення виконавчого провадження ВП № 55344700, які є протиправними і підлягають скасуванню.

23. 21 травня 2019 року постановою Шостого апеляційного адміністративного суду рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

24. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на момент складання державним виконавцем у виконавчому провадженні № 55344700 акту про передачу у власність стягувачу нереалізованого майна боржника та винесення постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, про зняття арешту майна та про закінчення виконавчого провадження відповідач не знав та не міг знати про ухвалення Київським апеляційним господарським судом постанови від 19 червня 2018 року. Крім того, суд апеляційної інстанції врахував ту обставину, що на момент апеляційного розгляду справи, рішення Київського апеляційного господарського суду від 19 червня 2018 року в справі № 910/289/18, на яке посилається позивач, є скасованим постановою Верховного Суду від 21 лютого 2019 року.

ІV. Касаційне оскарження

25. На постанову суду апеляційної інстанції головою Правління Приватного акціонерного товариства "Квазар" подано касаційну скаргу, яку зареєстровано у Верховному Суді 11 червня 2019 року.

26. У касаційній скарзі представник Товариства зазначає, що оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, а також неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим просить його скасувати та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

27. Обґрунтовуючи порушення норм процесуального права, представник Товариства вказує, що судом апеляційної інстанції не було з`ясовано всіх правових підстав прийняття спірних рішень саме 19 червня 2018 року.

28. Порушення норм матеріального права доводиться представником Товариства на підставі того, що частина дев`ята статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» не містить жодних обмежень для виконавця стосовно вчинення дій та прийняття рішень. Натомість частиною сьомою статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

29. За змістом статей 47 та 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний був скласти акт про реалізацію іпотеки протягом п`яти робочих днів з дня отримання від іпотекодержателя повідомлення про намір залишити за собою предмет іпотеки.

30. Отже, Законом України «Про іпотеку», який є спеціальним законом для цих правовідносин, встановлено порядок та строки передачі майна стягувачу, зокрема у випадку, коли прилюдні торги визнані такими, що не відбулися.

31. Разом із касаційною скаргою на адресу Верховного Суду надійшло клопотання позивача про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

32. Клопотання Приватного акціонерного товариства "Квазар" обґрунтовано тим, що правовідносини в цій справі виникли з питань набуття права власності на майно, що є предметом іпотеки, яке було передано стягувачу за результатами прилюдних торгів, що не відбулись.

33. Під час вирішення питання про передачу стягувачу нерухомого майна за результатами прилюдних торгів визнаних такими, що не відбулись, відповідачем не застосовано положень Закону України «Про іпотеку».

34. Судова практика не містить правових висновків стосовно правомірності набуття права власності на майно за юридичним фактом на підставі постанови державного виконавця та акта про передачу майна стягувачу, оскільки глава 24 Цивільного кодексу України не визначає таких підстав.

35. На думку позивача, правового визначення потребує питання щодо застосування положень статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», статей 47, 49 Закону України «Про іпотеку» у спорах, які виникли з питань набуття права власності на майно, що є предметом іпотеки, яке було передано стягувачу за результатами прилюдних торгів, що не відбулись.

36. Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за цією касаційною скаргою і витребувано з Окружного адміністративного суду міста Києва справу № 826/10223/18.

37. 15 серпня 2019 року справа № 826/10223/18 надійшла до Верховного Суду.

V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування

38. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

39. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

40. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

41. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

42. Закон України від 02 лютого 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1404-VIII).

42.1. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 3 примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих документів, у тому числі на підставі виконавчих написів нотаріусів.

42.2. Пунктом 1 частини першої статті 26 установлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, у тому числі за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

42.3. Статтею 39 передбачено перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, зокрема, у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнанням судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню (пункт 5 частини першої цієї статті); якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки (пункт 15 частини першої).

42.4. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (частина друга статті 39).

42.5. Правилами частини другої статті 40 передбачено, що про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

42.6. Частиною першою статті 61 визначено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

42.7. Згідно з частиною дев`ятою статті 61 майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

43. Закон України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку»

43.1. Відповідно до частини першої статті 41 реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

43.2. За частиною першою статті 49 протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У цьому випадку придбання предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом і актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому статтею 47 цього Закону, а нотаріус на підставі такого акта видає свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися.

43.3. Абзацом 1 частини другої установлено, що протягом п`яти робочих днів з дня надходження коштів від реалізації предмета іпотеки державний виконавець, приватний виконавець складає акт про реалізацію предмета іпотеки, визначеного законом змісту.

43.4. Відповідно до частини третьої статті 47 акт про реалізацію предмета іпотеки підписується державним виконавцем, затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, скріплюється печаткою цього органу або підписується приватним виконавцем, скріплюється його печаткою та не пізніше наступного дня надсилається до організатора прилюдних торгів, який проводив прилюдні торги.

VІ. Позиція Верховного Суду

44. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

45. Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

46. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з такого.

47. Предметом позовних вимог у цій справі є протиправність та скасування постанов головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ від 19 червня 2018 року № 55344700 про закінчення виконавчого провадження, про передачу майна стягувачу та про зняття арешту з майна, а також протиправність дій державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ щодо передачі шляхом винесення акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19 червня 2018 року ВП № 55344700.

48. У цій справі, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії суб`єкта владних повноважень щодо передачі кредиторові майна боржника є протиправними, оскільки за наявності постанови Київського апеляційного господарського суду від 19 червня 2018 року, яка набрала законної сили з моменту її проголошення, у справі № 910/289/18 про визнання виконавчого документу (виконавчого напису № 5704 від 30 грудня 2016 року) таким, що не підлягає виконанню, та з огляду на небезспірність заборгованості позивача, як позичальника за кредитним договором, відповідач не мав права передавати майно стягувачу та повинен був винести постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з визнанням судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню), а не на підставі пункту 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у разі, якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки), та одночасно зазначити про зняття арешту з майна боржника відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

49. У свою чергу суд апеляційної інстанції скасовуючи вказане рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову зазначив, що на момент складання державним виконавцем у виконавчому провадженні № 55344700 акту про передачу у власність стягувачу нереалізованого майна боржника та винесення постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, про зняття арешту майна та про закінчення виконавчого провадження відповідач не знав та не міг знати про ухвалення Київським апеляційним господарським судом постанови від 19 червня 2018 року. Крім того, суд апеляційної інстанції врахував ту обставину, що на момент апеляційного розгляду справи, рішення Київського апеляційного господарського суду від 19 червня 2018 року в справі № 910/289/18, на яке посилається позивач, є скасованим постановою Верховного Суду від 21 лютого 2019 року.

50. Верховний Суд не погоджується обґрунтованістю таких висновків судів попередніх інстанцій, виходячи з такого.

51. Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

52. У цій справі, вирішуючи питання щодо правомірності дій головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ в частині прийняття постанов від 19 червня 2018 року № 55344700 про закінчення виконавчого провадження, про передачу майна стягувачу та про зняття арешту з майна і як наслідок складання акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19 червня 2018 року ВП № 55344700, суди не зазначили які саме дії державного виконавця при здійсненні вказаних дій вчинено з порушенням процедури, визначеної Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про іпотеку».

53. Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи не встановлено та не досліджено послідовність подій які відбулися 19 червня 2018 року, а саме: ухвалення Київським апеляційним господарським судом постанови від 19 червня 2018 року у справі про визнання виконавчого документу (виконавчого напису № 5704 від 30 грудня 2016 року) таким, що не підлягає виконанню та прийняття головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮУ постанов від 19 червня 2018 року № 55344700 і акта від 19 червня 2018 року № 55344700 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

54. Враховуючи, що ухвалення Київським апеляційним господарським судом постанови від 19 червня 2018 року у справі №910/289/18 та прийняття головним державним виконавцем постанов і складання акта від 19 червня 2018 року № 55344700 відбулося протягом одного дня Верховний Суд наголошує, що з`ясування того, яка з подій відбулася раніше має значення для правильного вирішення справи щодо підтвердження чи спростування законності дій державного виконавця під час вчинення виконавчих дій.

55. Крім того судами попередніх інстанції не з`ясовано належний склад учасників справи виходячи з підстав позову, його предмету і заявлених позовних вимог.

56. Як зазначалось вище предметом позову у цій справі є протиправність дій головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ, разом з тим відповідачем у справи визначено Міністерство юстиції України.

57. Згідно із статтею 6 Закону України від 02 червня 2016 року №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

58. Кожен з органів наділений певними повноваженнями під час реалізації своїх функцій у сфері виконання судових рішень і рішень інших органів.

59. Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

60. Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

61. Під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно встановити послідовність подій які відбулися 19 червня 2018 року, а саме: ухвалення Київським апеляційним господарським судом постанови від 19 червня 2018 року у справі про визнання виконавчого документу (виконавчого напису № 5704 від 30 грудня 2016 року) таким, що не підлягає виконанню та прийняття головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮУ постанов від 19 червня 2018 року № 55344700 про закінчення виконавчого провадження, про передачу майна стягувачу та про зняття арешту з майна і як наслідок складання акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 19 червня 2018 року ВП № 55344700.

62. Також суду необхідно з`ясувати належний склад учасників виходячи з підстав позову, його предмету і заявлених позовних вимог.

63. Таким чином, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 353 КАС України.

VIІ. Судові витрати

64. З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Квазар" задовольнити частково.

2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2019 року в справі №826/10223/18 скасувати.

3. Адміністративну справу № 826/10223/18 за позовом Приватного акціонерного товариства "Квазар" до Міністерства юстиції України, за участю третьої особи - Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

3. Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н. В. Шевцова

Суддів: О.Р. Радишевська

С.А. Уханенко