Справа № 640/17045/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

При секретарі: Пономаренко О.В.,

За участю представника позивача: Грома А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом Міністерства обоорони України до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

Міністерство оборони України звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просило:

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України від 22.08.2019, винесену в рамках виконавчого провадження №58791476 про повторне накладення штрафу на Міністерство оборони України в розмірі 10200 грн;

- зобов`язати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винести постанову про закінчення виконавчого провадження №58791476 у зв`язку з фактичним виконанням рішення.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачем безпідставно прийнято постанову від 22.08.2019 №58791476 про накладення штрафу в розмірі 10 200 грн., так як постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2019 у справі №826/2349/18 була виконана в повному обсязі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2019 у справі №826/2349/18 була виконана 19 квітня 2019 року у повному обсязі у відповідності з вимогами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975.

Звертає увагу, що вказаним судовим рішенням лише передбачено обов`язок Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення для ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги за результатами розгляду документів відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 з урахуванням висновків суду, при цьому питання щодо виплати такої допомоги судами не визначалось.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, пояснення представника позивача, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.10.2018 справа №826/2349/18 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом від 20/23.05.2016 №36, у частині повернення на доопрацювання заяви ОСОБА_1 по призначення одноразової грошової допомоги, зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2019, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.10.2018 змінено шляхом доповнення абзацу третього резолютивної частини реченням: «зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у зв`язку з встановленням IIІ групи інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ від 25.12.2013 №975 з урахуванням висновків суду».

З метою примусового виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2019 судом видано виконавчий лист від 26.02.2019 №826/2349/18.

03 квітня 2019 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурлою В.Е. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58791476.

25 квітня 2019 року Міністерство оборони України звернулось до державного виконавця з заявою №248/3284 про закінчення виконавчого провадження, до якої надано витяг з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19.04.2019 №45.

За невиконання рішення суду, 15 липня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на Міністерство оборони України у розмірі 5100 грн та зобов`язання останнього протягом десяти робочих днів прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у зв`язку з встановленням IIІ групи інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ від 25.12.2013 №975 з урахуванням висновків суду, про що повідомити державного виконавця.

Оскільки станом на 22 серпня 2019 року вказане рішення суду знову було не виконано, Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком О.С. прийнято постанову від 22.08.2019 у ВП №58791476 про накладення штрафу на позивача у розмірі 10 200 грн.

Не погоджуючись з вказаною постановою та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що протокол засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19.04.2019 №45 про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 не є свідченням належного виконання постанови від 24.01.2019 справа №826/2349/18, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Частиною першою статті 5 Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За правилами частини першої статті 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з частиною шостою статті 26 Закону за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Відповідно до частин першої та другої статті 63 Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Статтею 75 Закону встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Системний аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Тобто, державному виконавцю для реалізації виконання належних повноважень при примусовому виконанні відповідного рішення суду, надано право за невиконання його ж постанов про примусове виконання рішень суду накладати відповідні штрафи на боржника, у порядку та розмірі визначеному Законом №1404-VІІІ.

З матеріалів справи вбачається, що постановою від 03.04.2019 відкрито виконавче провадження ВП № 58791476 з виконання виконавчого листа у справі № 826/2349/18, про зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у зв`язку з встановленням IIІ групи інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ від 25.12.2013 №975 з урахуванням висновків суду.

Крім того, у вказаній постанові було повідомлено боржника про необхідність протягом 10 робочих днів виконати рішення суду (а.с.18).

Оскільки Міністерством оборони України станом на 22.08.2019 не було виконано судове рішення від 24.01.2019 у справі №826/2349/18 без поважних причин, постановою від 22.08.2019 на боржника повторно накладено штраф у сумі 10200 гривень (а.с.12-13).

Не погоджуючись з такими діями відповідача, апелянт вказує, що 19.04.2019 ним було виконано постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2019 у справі №826/2349/18, про що було повідомлено державного виконавця заявою від 25.04.2019 №248/3284, до якої надано витяг з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19.04.2019 №45 (а.с. 15).

У відповідності до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19.04.2019 №45, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, так як заявником не подано документ, що свідчить про причини та обставини поранення, який передбачений пунктом 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги…, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975.

Разом з тим, приймаючи постанову від 26.01.2019 у справі №826/2349/18, Шостий апеляційний адміністративний суд виходив з того, що військовим комісаріатом до Міністерства оборони України були надані всі документи, визначені пунктом 11 Порядку № 795, для подальшого винесення відповідного рішення по одноразовій грошовій допомозі ОСОБА_1 . Відтак, Міністерство оборони України при розгляді питання щодо призначення ОСОБА_1 одноразової допомоги, як інваліду ІІІ групи внаслідок поранення, контузії пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, повинно враховувати встановлені фактичні обставини та висновки суду, викладені у цій постанові.

Таким чином, в порушення вимог рішення суду від 26.01.2019 по справі №826/2349/18, комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято протилежне рішення (витяг з протоколу від 19.04.2019 №45), без урахувань висновків суду у справі №826/2349/18, а саме: про відмову ОСОБА_1 у призначені одноразової грошової допомоги.

Відтак, протокол засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 19.04.2019 №45 про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 не є свідченням належного виконання постанови від 24.01.2019 справа №826/2349/18.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки Міністерством оборони України не надано доказів належного виконання постанови суду у справі №826/2349/18 шляхом прийняття рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у зв`язку з встановленням IIІ групи інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ від 25.12.2013 №975 з урахуванням висновків суду, тому підстави для скасування постанови про накладення штрафу за невиконання такого судового рішення без поважних причин - відсутні.

Вказані обставини, у свою чергу, свідчать також про необгрунтованість позовних вимог про зобов`язання відповідача винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №58791476.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 287, 308, 313, 315, 316, 321, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук