Справа № П/811/4445/14
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 грудня 2019 року

Київ

справа №П/811/4445/14

касаційне провадження №К/9901/26736/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Катіон» на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30.08.2016 (суддя Дегтярьова С.В.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.12.2016 (головуючий суддя - Головко О.В., судді: Суховарова А.В., Ясенова Т.І.) у справі № П/811/4445/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Катіон» до Кіровоградської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Катіон» у грудні 2014 року звернулося до адміністративного суду з позовом до Кіровоградської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 08.12.2014 № та № .

Кіровоградський окружний адміністративний суд постановою від 30.08.2016 адміністративний позов залишив без задоволення.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 01.12.2016 залишив постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30.08.2016 без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Катіон» звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просило скасувати постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30.08.2016 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.12.2016 і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: статтей 198, 201 Податкового кодексу України, статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV.

Зокрема, вказує на неповне надання оцінки обставинам справи, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору. Так, у ситуації, що розглядається, позивачем пред`явлено судам нотаріально посвідчені заяви директора Приватного підприємства «Дніпрокомплект» (Палій Є.В.) та директора Приватного підприємства «Олівде» (Чернов С.П.) щодо підтвердження факту поставки нафтопродуктів позивачу на підставі договорів від 13.08.2013 № 130801 та від 09.08.2012 відповідно. Позивач наголошує на тому, що такі докази підтверджують реальні правові наслідки господарських операцій з Приватним підприємством «Дніпрокомплект» та Приватним підприємством «Олівде». Відсутність окремих реквізитів у первинних документах не є беззаперечним доказом формального складення таких документів без фактичного здійснення господарських операцій.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Кіровоградською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Катіон» з питань правильності нарахування податкових зобов`язань та податкового кредиту з податку на додану вартість, доходів і витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток підприємства по взаємовідносинах з Приватним підприємством «Олівде» за серпень 2012 року та з Приватним підприємством «Дніпрокомплекст» за серпень, листопад, грудень 2013 року, січень-квітень 2014 року, результати якої оформлено актом від 27.11.2014 № 8/11-23-22-04/32324824.

На підставі зафіксованих в акті перевірки висновків податкового органу про вчинення позивачем порушень пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 138.2, 138.4, 138.8 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 08.12.2014:

№ про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 450943,00 грн. основного платежу та в сумі 225472,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

№ про збільшення грошового зобов`язання з податку на прибуток в сумі 221840,00 грн. основного платежу та в сумі 110920,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Недотримання позивачем вказаних приписів податкового законодавства, на думку податкового органу, полягає у неправомірному формуванні показників податкового обліку за операціями з придбання у Приватного підприємства «Дніпрокомплект» та Приватного підприємства «Олівде» товарів (нафтопродуктів) на підставі укладених з вказаними контрагентами договорів поставки від 13.08.2013 № 130801 та від 09.08.2012 відповідно.

Відсутність права у позивача права на включення до складу податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на прибуток, податку на додану вартість та витрат відповідно за операціями з вказаними контрагентами відповідач пов`язує з нереальністю зазначених операцій.

За правилами пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат.

За правилами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції та її пов`язаність з господарською діяльністю, що є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому потрібно, щоб ці документи підтверджували і розкривали суть, внутрішню сторону господарських операцій, їх справжність, економічну вигоду (виправданість, ризик) й ділову мету. Щоб так кваліфікувати природу господарських операцій, необхідно послатись на допустимі та належні докази, якими засвідчується стан (якість) таких операцій. Без цього неможливо перевірити правильність обчислення і сплати сум податкового (грошового) зобов`язання на підставі таких операцій.

Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Своєю чергою, необґрунтована податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій покупця та постачальника для штучного створення умов для бюджетного відшкодування.

Таким чином, з метою дослідження фактичного придбання активів у межах господарської діяльності необхідно встановити зміст господарських операцій, договірні умови, фактичний порядок поставки, специфіку предмету поставки, обсяги і зміст поставки, мету придбання, належним чином дослідити первинні бухгалтерські документи, складені щодо господарських операцій, з`ясувати, чи розкривають первинні документи зміст операцій з придбання активів, та оцінювати такі докази кожний окремо та у їх сукупності, а також у сукупності з іншими доказами у справі.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, за змістом статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У спірній ситуації суди попередніх інстанцій виходили з того, що долучені позивачем до матеріалів справи первинні документи, складені за наслідками господарських операцій позивача з Приватним підприємством «Дніпрокомплект» та Приватним підприємством «Олівде» щодо придбання нафтопродуктів, не є достатніми та достовірними доказами фактичного здійснення таких операцій.

Так, зокрема, надані під час розгляду справи товарно-транспортні накладні не містять підписів водія автоперевізника, який прийняв вантаж, що суперечить вимогам пункту 11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363.

Крім того, деякі з товарно-транспортних накладних в порушення підпункту 7.5.7 пункту 7.5 Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказ Мінпаливенерго України, Мінтрансзв`язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20.05.2008 №281/171/578/155, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 за №805/15496, не містять номеру та серії довіреності вантажоодержувача, дати і часу прибуття та виїзду автоцистерни від вантажовідправника, а також в порушення підпунктів 5.1.1, 5.1.2 пункту 5.1, підпунктів 5.4.1-5.4.3 пункту 5.4, підпункту 7.5.8 пункту 7.5 - номеру резервуара, з якого відпущено нафту або нафтопродукт, методу визначення маси нафтопродуктів, густини нафтопродуктів (нафти) кг/м3, температури нафтопродуктів (°C), маси нафтопродуктів (кг).

Також на підтвердження факту реальності здійснення господарських операцій Товариством з обмеженою відповідальністю «Катіон» не було надано, а ні до перевірки, а ні до суду актів приймання нафти або нафтопродуктів за якістю, паспортів якості, журналів обліку надходження нафти і нафтопродуктів за формою № 6-НП, журналів реєстрації проведення вимірювань нафтопродуктів (нафти) у резервуарах за формою № 7-НП.

У свою чергу, пред`явлені позивачем акти приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю містять лише загальну інформацію щодо складу комісії, яка оформила акти, найменування нафтопродукту, назви та місцезнаходження вантажовідправника та постачальника, дати початку та завершення приймання вантажу. При цьому в актах вказано: об`єм отриманого пального відповідає супроводжувальним документам, кількості в автоцистерні, недостачі немає, паливо отримано в повному обсязі, об`єм отриманого палива вимірювався шляхом заміру. Однак, конкретизована інформація з цього приводу відсутня.

Також не спростовано позивачем і того, що у актах приймання нафти або нафтопродуктів зазначено про наявність ущільнювальних прокладок, проте відсутня інформація щодо їх стану. Окрім того, вказано, що засоби вимірювальної техніки перевірено у встановленому порядку та такі засоби відповідають техпаспорту. Утім, копії техпаспорту до суду не надано.

Більше того, у актах приймання нафти або нафтопродуктів відсутні дані, які встановлюються під час розкривання цистерн і перевірки маси нафтопродукту, його густини.

Серед іншого, судами попередніх інстанцій встановлено, що акти приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю підписанні лише представником позивача та завіренні лише печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Катіон» без підпису посадової особи та відтиску печатки вантажовідправника або особи, яка передала нафтопродукти.

З огляду на зазначене, суд касаційної інстанції вважає обґрунтованою позицію судів попередніх інстанцій про те, що такі відомості є підставою вважати формальним складення актів приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю.

Крім того, в обґрунтування реальності здійснення господарських операцій з Приватним підприємством «Олівде» позивачем не було надано товарно-транспортних накладних або інших первинних документів, що підтверджують транспортування товару, також не було пред`явлено й обов`язкових документів, складених за формами, передбаченими Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказ Мінпаливенерго України, Мінтрансзв`язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20.05.2008 № 281/171/578/155, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 за № 805/15496.

Отже, з урахуванням специфіки товару (нафтопродукти), що був предметом укладених в охоплений перевіркою період договорів поставки, суди дійшли обґрунтованих висновків про те, що пред`явлені позивачем докази не дають можливості ідентифікувати фактичну поставку нафтопродуктів від задекларованих постачальників.

Враховуючи викладене, є цілком об`єктивною позиція судів попередніх інстанцій про недоведеність Товариством з обмеженою відповідальністю «Катіон» того, що здійснені ним із Приватним підприємством «Дніпрокомплект» та Приватним підприємством «Олівде» господарські операції мають реальний характер, що, у свою чергу, виключає можливість відображення таких операцій у його податковому обліку.

Доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «Катіон» про надання заяв посадових осіб контрагентів-постачальників, згідно з якими останні вказують на реальне здійснення господарських операцій з позивачем, не спростовують встановлених судами попередніх інстанцій обставин щодо непідтвердженості відомостями первинних документів фактичної поставки нафтопродуктів Приватним підприємством «Дніпрокомплект» та Приватним підприємством «Олівде». Судами попередніх інстанцій надано комплексну оцінку усім пред`явленим сторонами у справі доказам, в тому числі й таким заявам.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Катіон» без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Катіон» залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30.08.2016 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.12.2016 у справі № П/811/4445/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк