Справа № 480/2249/19
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 р.Справа № 480/2249/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.,

представників сторін : позивача - Акімова Е.О., відповідача - Нагорного С.М., Безносохіна С.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 року, головуючий суддя І інстанції: С.О. Бондар, м. Суми, повний текст складено 27.09.19 року по справі № 480/2249/19

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області

про стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області (далі по тексту - УДСУНС у Сумській області, відповідач), в якому просив суд стягнути з Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 189846,72 грн.

В обґрунтування позовних вимог пояснив, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 у справі №480/3902/18 стягнуто з Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку в сумі 4139 грн. 07 коп. Вказане рішення суду виконано та заборгованість виплачено 22.05.2019. Отже, за затримку розрахунку при звільненні з 04.07.2017 по 22.05.2019 (день остаточного розрахунку) підлягає до стягнення на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумі 189 846,72 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 по справі № 480/2249/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області про стягнення середнього заробітку - задоволено частково.

Стягнуто з Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на картковий рахунок НОМЕР_2 , АТ КБ "Приватбанк", Київ, ЄДРПОУ одержувача 14360570, ЄДРПОУ банку 14360570, МФО 305299, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 4139,07 грн. (чотири тисячі сто тридцять дев`ять грн. 07 коп.).

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області () суму судового збору в розмірі 41 грн. 77 коп. (сорок одна грн. 77 коп.).

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 по справі № 480/2249/19 змінити в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задовольнивши позовні вимоги за первісним позовом у повному обсязі, а також змінити розподіл судових витрат під час розгляду справи в суді першої інстанції; вирішити питання розподілу судових витрат при апеляційному оскарженні.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги з посиланням на ст.ст.116, 117 КЗпП України стверджує, що оскільки спір про розмір несвоєчасно виплаченої суми було вирішено на користь працівника, з відповідача належить стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в повному обсязі, а будь-яке зменшення розміру суми відшкодування є порушенням прав позивача. Вказує, що відсутність у відповідача коштів на виплату позивачу компенсації за невикористану відпустку не виключає його відповідальності. Враховуючи викладене, наполягає на необхідності стягнення з УДСУНС у Сумській області середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 189 846,72 грн., у зв`язку з чим на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору в повному обсязі (1898,48 грн., а не 41,77 грн., як помилково зазначив суд першої інстанції). Крім того, зазначив, що суд першої інстанції безпідставно не здійснив розподілу судових витрат на правничу допомогу.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, просив суд апеляційної інстанції рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 по справі № 480/2249/19 змінити, стягнувши на користь позивача суму середнього заробітку за час розрахунку при звільненні в сумі 189846,72 грн., а також суму витрат на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції та на сплату судового збору в повному обсязі.

Представник відповідача в надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Пояснив, що фактично спір щодо суми належної позивачу компенсації за невикористану відпустку було вирішено на користь позивача частково, оскільки розмір належної позивачу суми при звільненні складав 4263 грн., з яких судом було стягнуто 4139,07 грн., а тому є безпідставними твердження позивача про необхідність стягнення заявленої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку (189846,72 грн.) без будь-яких обмежень. Вказав, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про часткове задоволення позову, виходив з норм ст.8 Конституції України та загальних засад права, беручи до уваги істотність частки невиплаченої суми (4139,07 грн.) порівняно із середнім заробітком позивача, заявленим у позові (189846,72 грн.), обставин, за яких було встановлено наявність заборгованості (судовий спір по справі № 480/3902/18), дій відповідача щодо її виплати (22.05.2019 позивачу було перераховано 4076,98 грн. після того, як 03.05.2019 до відповідача надійшли реквізити банківського рахунку), інших обставин справи (ненадання позивачем реквізитів свого рахунку під час розгляду справи №480/3902/18 та незаявлення в цій же справі похідною вимогою стягнення середнього заробітку, та того, що фінансування відповідача здійснюється за рахунок Державного бюджету), а також те, що сума своєчасно виплаченого грошового забезпечення позивачу при звільненні у розмірі 64335,95 грн є значно більшою, ніж несвоєчасно виплачена сума. Зазначив, що судом першої інстанції було правильно розтлумачено принцип верховенства права (балансу) в даній справі, оскільки матеріальний інтерес позивача в цій справі (ціна позову) перевищує суму, належну йому при звільненні, а сума своєчасно виплаченого грошового забезпечення ОСОБА_1 більше ніж в 15 разів перевищує суму компенсації позивачу за рішенням суду по справі № 480/3902/18. Тобто, суд правомірно, з урахуванням конкретних обставин даної справи, поведінки позивача, керуючись принципом пропорційності, стягнув з відповідача суму середнього заробітку у розмірі 100 % компенсації невикористаної відпустки за рішенням суду по справі № 480/3902/18.

Вказує, що надана представником позивача квитанція не є доказом оплати правничої допомоги, оскільки фактично сума в розмірі 6524 грн була внесена представником позивача на власний картковий рахунок від імені ОСОБА_1 , що не передбачено договором про надання правничої допомоги. Крім того, вказана квитанція оформлена з порушенням Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженою Постановою Правління Національного Банку України 25.09.2018 № 103, оскільки запис «за ОСОБА_1 за правову допомогу зг. дог. 19-АС/2019» внесено до квитанції від руки, а всі реквізити квитанції заповнені працівником банку за допомогою технічних засобів.

Відмітив, що у додатковій угоді від 31.05.2019 до договору № 19-АС/2019 про надання правничої допомоги в суді першої інстанції та в додатковій угоді № 2 від 16.10.2019 про надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції визначено форму оплати адвокатського гонорару - у фіксованому розмірі 6254 грн та 4000 грн відповідно. Водночас, виходячи з актів наданих послуг, сторонами обрано іншу форму оплати послуг адвоката - погодинну, однак, одночасне застосування цих двох форм оплати правничої допомоги не передбачено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Враховуючи викладене, вважає, що витрати на правничу допомогу ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції не підлягають стягненню на користь позивача.

Представники відповідача в судовому засіданні просили суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області (МНС) ДСНС України.

Позивач був звільнений зі служби з посади начальника сектору з питань запобігання та виявлення корупції Управління ДСНС України у Сумській області у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) на підставі наказу № 214 від 03 липня 2017 року, яким було внесено зміни до наказу № 186 від 14 червня 2017 року, відповідно до "Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2013 р. № 593 (надалі - Положення), за підпунктом 1 пункту 176 (у зв`язку з закінченням строку контракту), з правом носіння форменого одягу.

При проведенні розрахунку під час звільнення ОСОБА_1 . Управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області не була нарахована та не виплачена грошова компенсація за 15 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2016 рік, у зв`язку з чим ОСОБА_1 було подано позов до суду.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 у справі № 480/3902/18, яке набрало законної сили 04.02.2019, позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено та стягнуто з Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області на його користь компенсацію за дні невикористаної основної щорічної відпустки в сумі 4139,07 грн.

На виконання рішення суду 22.05.2019 ОСОБА_1 виплачено у повному обсязі компенсацію за дні невикористаної основної щорічної відпустки.

Оскільки повний розрахунок відбувся тільки 22.05.2019, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 04.07.2017 по 22.05.2019 в сумі 189 846,72 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було допущено несвоєчасну виплату позивачеві компенсації за невикористану відпустку, у зв`язку з чим на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 4139,07 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з УДСУНС у Сумській області середнього заробітку за час затримки в сумі 185707,65 грн, суд першої інстанції виходив з неспіврозмірності суми, заявленої до стягнення, розміру несвоєчасно виплаченої компенсації за невикористану відпустку. За висновком суду першої інстанції, оскільки позивачу при звільненні було своєчасно виплачено значно більшу суму (64335,95 грн), ніж та, що була виплачена несвоєчасно (4139,07 грн), з урахуванням розміру несвоєчасно виплаченої суми, істотності частки цієї суми порівняно із середнім заробітком позивача, обставин, за яких було встановлено наявність заборгованості, та дій відповідача щодо її виплати, на користь позивача слід стягнути суму відшкодування в розмірі 100% несвоєчасно сплаченої суми.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь позивача 4139,07 грн., з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За приписами статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що при звільненні ОСОБА_1 зі служби, Управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області позивачу було сплачено суму в розмірі 64335,95 грн, однак, не була нарахована та не виплачена грошова компенсація за 15 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2016 рік, оскільки між сторонами виник спір стосовно правомірності виплати такої компенсації.

Даний спір був вирішений Сумським окружним адміністративним судом на користь позивача, яким стягнуто на користь ОСОБА_1 вказану компенсацію в розмірі 4139,07 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, суму компенсації виплачено позивачеві 22.05.2019.

Таким чином, враховуючи, що позивач звільнився 04.07.2017, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 687 днів (з 04.07.2017 по 21.05.2019, оскільки день проведення виплати 22.05.2019 не включається до розрахунку середнього заробітку, що підлягає виплаті за затримку розрахунку при звільненні).

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до п.5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою УДСУНС у Сумській області від 18.09.2019 № 10-3306, ОСОБА_1 за період проходження служби було нараховано грошове забезпечення за останні два місяці перед звільненням : за травень 2017 року - 8526,00 грн, за червень 2018 року - 8526,00 грн.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 місяці перед звільненням складає 279,54 грн (8526,00 грн /61 дні у травні та червні 2017 року).

З огляду на викладене, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислена в повному обсязі за 687 днів, складає 192 043,98 грн. (а не 189 846,72 грн., як помилково вважає позивач).

З урахуванням наявної в матеріалах справи довідки УДСУНС у Сумській області від 18.09.2019 № 10-3306 про розмір грошового забезпечення позивача за 2 останні місяці перед звільненням, колегією суддів не беруться до уваги розміри середньоденної та середньомісячної заробітної плати, вказані судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні (275,94 грн. та 8393,11 грн. відповідно).

При цьому, суд першої інстанції, пославшись на ч.4 ст.78 КАС України, не взяв до уваги вказану довідку та не врахував, що у рішенні Сумського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 по справі № 480/3902/18 зазначені вище розміри середньомісячної та середньоденної заробітної плати відсутні, суд у цьому рішенні лише погодився з розрахунком компенсації за невикористану відпустку, наведеним представником позивача.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 24.10.2011 № 6-39цс11, від 27.04.2016 по справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, а також постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Колегія суддів зауважує, що в силу п.п.138-140 Положення про проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 594 від 11.07.2013, щорічна основна відпустка надається особі рядового і начальницького складу ДСНС в певній кількості календарних днів на рік (в даному випадку, 45 днів на рік), отже, і компенсація за невикористану відпустку надається один раз за певний рік (в даному випадку, 15 днів за 2016 рік).

Отже, частина компенсації за невикористану відпустку, яка припадає на кожен місяць року, в якому надається відпустка, в даному випадку - 2016 року, в порівнянні із середньомісячним грошовим забезпеченням позивача (8526,00 грн), складає : у грошовому виразі - 344,92 грн (4139,07 грн : 12 місяців), у процентному виразі - 4,04% (344,92 грн : 8526,00 грн х 100).

Беручи до уваги неістотність суми компенсації за невикористану відпустку, що припадає на 1 місяць року, відносно розміру середньомісячного грошового забезпечення позивача, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у зазначених вище постановах, колегія суддів вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, виходячи з того, що середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку за 2016 рік за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 192 043,57 грн, враховуючи принцип справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що стягненню підлягають кошти в сумі 7758,58 грн (4,04% від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку).

Колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції вірно зазначив про необхідність керуватися принципом співмірності між розміром недоплаченої суми (4139,07грн.) та розміром суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, заявленої позивачем до стягнення (189846,72 грн.), а також враховувати істотність частки невиплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Разом з цим, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не наведено мотивів та чіткого розрахунку (пропорції), з яких суд дійшов висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в тому ж розмірі, що й сума компенсації за частину невикористаної відпустки, яку було виплачено відповідачем позивачу на підставі судового рішення (4139,07 грн).

Крім того, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надано оцінки вимогам позивача про стягнення витрат на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.7 ст.139 КАС України).

Частинами 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

Згідно з ч.6 ст.135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.135 КАС України).

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження понесених витрат позивачем надано до матеріалів справи копії договору № 19-АС/2019 від 31.05.2019, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Акімовим Е.О., додаткового договору до договору № 19-АС/2019 від 31.05.2019, ордер на представництвом інтересів ОСОБА_1 адвокатом Акімовим Е.О., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я Акімова Едуарда Олександровича , акт про надану професійну правничу допомогу від 20.06.2019, а також квитанцію № OPKJ32194 від 20.06.2019 на суму 6254,00 грн.

Колегія суддів зауважує, що згідно із зазначеною квитанцією від 20.06.2019 платником є Акімов Едуард Олександрович ; призначення платежу - поповнення карткового рахунку Акімова Е.О. (т.1, а.с.22).

У квитанції, яка заповнена касиром банку за допомогою технічних засобів, наявний напис від руки «За ОСОБА_1 за правову допомогу зг. Дог. 19-АС/2019», виконаний невідомою особою.

Слід відмітити, що відповідно до пп. 2.3.1 договору № 19-АС/2019 від 31.05.2019, сплата гонорару адвокату в розмірі та в погоджені строки, є обов`язком клієнта ОСОБА_1 . Більш того, пунктом 1.3 договору № 19-АС/2019 від 31.05.2019 встановлено вичерпний перелік прав, наданих клієнтом адвокату, і права сплачувати кошти за отримання правової допомоги від імені клієнта цей перелік не містить.

Отже, з наданих документів вбачається, що клієнт - ОСОБА_1 не сплачував гонорар адвокату за надану правову допомогу та не уповноважував його на такі дії. Доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу, надану в суді першої інстанції, як і пояснень позивача з приводу обставин сплати коштів за правничу допомогу, до матеріалів справи не надано.

Також, колегія суддів зауважує, що форма квитанції передбачена додатком 9 до Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного Банку України 25.09.2018 № 103 (далі по тексту - Інструкція № 103). Відповідно до пп.3 п.2. Розділу І Інструкції № 103, ця Інструкція установлює вимоги щодо оформлення банками (філіями, відділеннями) касових документів та оброблення банкнот (монет).

Пунктом 107 Інструкції № 103 передбачено, що клієнт заповнює касові документи від руки чи за допомогою технічних засобів або банк (філія, відділення) за згодою клієнта заповнює касові документи із застосуванням технічних засобів чи системи автоматизації банку (далі - САБ).

Правильність заповнення банком (філією, відділенням) реквізитів касового документа із застосуванням технічних засобів або САБ клієнт засвідчує своїм власноручним підписом або електронним підписом.

Тобто, Інструкцією № 103 встановлено чіткі вимоги щодо заповнення касових документів: клієнт заповнює від руки або за допомогою технічних засобів; банк за згодою клієнта заповнює касові документи із застосуванням технічних засобів. Одночасне заповнення квитанції як за допомогою програмного забезпечення, так і від руки, Інструкцією № 103 не передбачено.

Отже, квитанція не може бути одночасно заповнена і від руки, і за допомогою технічних засобів.

Як вбачається зі змісту квитанції, остання заповнювалась касиром АТ «Райффайзен Банк Аваль» за допомогою технічних засобів, про що свідчить підпис касира.

Слід відмітити, що навпроти напису «За ОСОБА_1 за правову допомогу зг. Дог. 19-АС/2019» підпис касира відсутній, що виключає внесення цього напису працівником банку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що надана представником позивача квитанція не є належним і допустимим доказом понесення ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу та не створює підстав для відшкодування таких витрат на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Інших доказів фактичного понесення витрат на правничу допомогу в сумі 6254,00 грн. позивачем до матеріалів справи не надано.

У рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти Уіфаїни» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, надану в суді першої інстанції, в сумі 6254,00 грн.

З приводу поданого позивачем до суду апеляційної інстанції клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, надану в рамках розгляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.6 ст.139 КАС України).

На підтвердження понесених витрат позивачем надано до матеріалів справи копії договору № 19-АС/2019 від 31.05.2019, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Акімовим Е.О., додаткового договору № 2 від 16.10.2019 до договору № 19-АС/2019 від 31.05.2019, акту про надану професійну правничу допомогу від 04.11.2019, а також квитанцію ПАТ «КБ «Приватбанк» № 0.0..1 від 24.10.2019 на суму 4000,00 грн. (а.с.172-174).

Згідно з актом про надану професійну правничу допомогу від 04.11.2019, адвокатом Акімовим Е.О. в рамках надання правничої допомоги ОСОБА_1 по справі № 480/2249/19 здійснено ознайомлення з рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 по справі № 480/2249/19, його правовий аналіз та вивчення перспективи апеляційного оскарження - 1год.; консультації і роз`яснення з правових питань, за якими звернувся клієнт, а саме щодо порядку і процесуальних строків звернення до суду для апеляційного оскарження, підстав звільнення від сплати судового збору, тлумачення норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини у цьому провадженні - 20 хв.; правовий аналіз судової практики вищих судових органів, на яку послався суд в рішенні від 18.09.2019 - 1 год.; підготовка апеляційної скарги на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 по справі № 480/2249/19 - 3 год.; подання апеляційної скарги до Сумського окружного адміністративного суду - 30 хв. Загальний час, витрачений адвокатом на надання правової допомоги за додатковим договором № 2 від 16.10.2019, складає 5 год. 50 хв. Сума гонорару адвоката за надану правову допомогу (надані послуги, виконані роботи), вказану в цьому акті, складає 4000,00 грн.

Квитанцією № 0.0..1 від 24.10.2019 підтверджується внесення платником ОСОБА_1 на рахунок отримувача Акімова Е.О. суми в розмірі 4000,00 грн., призначення платежу - винагорода за правову допомогу згідно з додатковим договором № 2 від 16.10.2019 до договору № 19-АС/2019 від 31.05.2019.

Беручи до уваги, що рішення у справі судом апеляційної інстанції прийнято частково на користь позивача, факт складення та направлення апеляційної скарги адвокатом Акімовим Е.О. від імені ОСОБА_1 підтверджується документально, як і факт оплати ОСОБА_1 правничої допомоги в сумі 4000,00 грн, з огляду на приписи ч.ч.1, 3, 9 ст.139 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення клопотання та стягнення на користь позивача суми витрат на правничу допомогу в розмірі 161,60 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (4,04%)

Доводи відповідача про те, що у договорі про надання правничої допомоги від 31.05.2019 та додатковій угоді до нього від 16.10.2019 обрано форму оплати адвокатського гонорару - фіксована оплата, а з акту наданих послуг вбачається інший порядок оплати гонорару - погодинна оплата, є безпідставними та такими, що не спростовують права на відшкодування витрат на правничу допомогу.

Так, у відповідності до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час, а частиною 5 статті 134 КАС України на суд покладено обов`язок надавати оцінку співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), а також обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Отже, встановлення сторонами договору фіксованого розміру гонорару не спростовує обов`язку адвоката чітко визначати види правничої допомоги, надані в рамках справи, та час, витрачений на їх виконання, що і було зроблено представником позивача.

Згідно з квитанцією № N0PKJ5286М від 20.06.2019 позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір за подання позову в розмірі 1898,48 грн. (а.с. 4).

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму судового збору в розмірі 76,70 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (4,04%).

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України», суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.317 КАС України неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи викладене вище, рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 по справі № 480/2294/19 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 року по справі № 480/2249/19 скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області (40016, м. Суми, вул. Сергія Табали (Сєвєра), 70, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області (40016, м. Суми, вул. Сергія Табали (Сєвєра), 70, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на картковий рахунок НОМЕР_2 , АТ КБ "Приватбанк", Київ, ЄДРПОУ одержувача 14360570, ЄДРПОУ банку 14360570, МФО 305299, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 7758 (сім тисяч сімсот п`ятдесят вісім) грн. 58 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області (40016, м. Суми, вул. Сергія Табали (Сєвєра), 70, ) суму судового збору в розмірі 76 (сімдесят шість) грн. 70 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області (40016, м. Суми, вул. Сергія Табали (Сєвєра), 70, ) суму витрат на правничу допомогу в розмірі 161 (сто шістдесят одну) грн. 60 коп.

В іншій частині вимог про стягнення витрат на правничу допомогу - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій В.Б. Русанова
Повний текст постанови складено 17.12.2019 року