Справа № 9901/602/19
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2019-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

13 грудня 2019 року

Київ

справа №9901/602/19

адміністративне провадження №П/9901/602/19

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання дій протиправними та стягнення матеріальної шкоди,

УСТАНОВИВ:

10 грудня 2019 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Верховної Ради України (далі - відповідач, ВРУ), у якій позивач просить:

- визнати протиправними дії ВРУ, які полягають у прийнятті закону який визнано неконституційним, щодо зменшення йому довічного грошового утримання судді у відставці за період з серпня 2015 року по грудень 2018 року, що призвело до порушення його прав та законних інтересів із заподіянням матеріальної шкоди;

- стягнути з Державного бюджету України на свою користь матеріальну шкоду, завдану законом який визнаний неконституційним, у розмірі 667426, 01 грн, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 03 серпня 2015 року ОСОБА_1 є суддею у відставці, згідно постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року йому призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з 04 серпня 2015 року, у розмірі 90 відсотків заробітку працюючого судді, без обмеження граничного розміру. Таким чином, з 04 серпня 2015 року позивач отримує довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків заробітку працюючого судді, без обмеження граничного розміру, виходячи із 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, коефіцієнта - 1,1 та доплати за вислугу років в розмірі 70 відсотків. Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII та зазначено, що застосуванню підлягає первинна редакція, а саме: посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат. Позивач вважає, що внаслідок прийняття відповідачем закону, який суперечить Конституції України (визнано неконституційним) щодо суддівської винагороди і відповідно довічного грошового утримання судді у відставці, йому заподіяна матеріальна шкода у розмірі 667426, 01 грн, оскільки в період з серпня 2015 року по грудень 2018 року суддівська винагорода працюючих суддів та відповідно довічне грошове утримання судді у відставці розраховувалося не з мінімальної заробітної плати, а з прожиткового мінімуму працездатних осіб. Внаслідок прийняття ВРУ неконституційного закону позивачу заподіяна матеріальна шкода шляхом недоплати довічного грошового утримання судді за період з серпня 2015 року по грудень 2018 року в розмірі 667 426, 01 грн, яку просить стягнути з Державного бюджету України.

Вирішуючи питання про можливість відкриття провадження у справі за цим позовом суд виходить з такого.

За приписами частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За приписами частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною третьою статті 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

В той же час, гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим, реальним та стосувалося індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 4 КАС України визначено, що публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).

Таким чином, юрисдикція адміністративних судів поширюється не на всі публічно-правові спори, а лише на ті, які виникають в результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, які вимагають інших юрисдикційних форм захисту від зазначених порушень прав чи інтересів.

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України, Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні, зокрема, справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України встановлені статтею 266 КАС України.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої цієї статті її правила поширюються, зокрема, на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України та законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України.

Частиною четвертою статті 266 КАС України передбачено, що Верховний Суд за наслідками розгляду адміністративних справ щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України може:

1) визнати акт Верховної Ради України протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині;

2) визнати дії чи бездіяльність Верховної Ради України протиправними, зобов`язати Верховну Раду України вчинити певні дії;

3) застосувати інші наслідки протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності, визначені статтею 245 цього Кодексу.

Отже, у порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть бути оскаржені постанови Верховної Ради України (на предмет їх законності), її дії чи бездіяльність, які виникли у правовідносинах, в яких вона реалізовує свої владні (управлінські) повноваження і які не вимагають перевірки на відповідність Конституції України за їх юридичним змістом і процедурою розгляду.

Така ж правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №9901/359/19.

Разом з тим, за приписами статті 75 Конституції України Верховна Рада України (парламент) є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Згідно з пунктом 3 статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів.

Відповідно до частини другої статті 1 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року №1861-VI, цей Регламент визначає законодавчу процедуру, процедуру розгляду інших питань, віднесених до повноважень Верховної Ради України, та порядок здійснення контрольних функцій Верховної Ради України. Саме згідно з нормами зазначеного Регламенту створені нею з числа народних депутатів України комітети Верховної Ради України, обрані нею Голова Верховної Ради України та його заступники, народні депутати України в порядку і строки, визначені цим Регламентом, реалізують дії з розгляду законопроектів, які за змістом, способами, прийомами, завданнями і юридичною природою є проявами (вираженням, властивостями) функції законотворення.

Стадіями законодавчої процедури є вияв законодавчої ініціативи, реєстрація законопроекту, розгляд законопроекту, прийняття закону, його підписання і оприлюднення (розділ ІV зазначеного Регламенту).

Такі дії Верховної Ради України не вважаються управлінськими, а тому не підпадають під контроль суду адміністративної юрисдикції. До них мають застосовуватися положення, що дозволяють вдатися до інших юрисдикційних форм захисту від порушень прав чи інтересів.

Враховуючи, що Верховна Рада України - це той орган законодавчої влади в Україні, який, здійснюючи нормотворчу діяльність, не виконує владних управлінських функцій, то Верховний Суд приходить до висновку, що юрисдикція адміністративних судів, зокрема і Верховного Суду, не поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із Верховною Радою України щодо вчинення нею дій чи бездіяльності в межах процедур нормотворчого процесу.

Водночас, згідно з частиною першою статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про Конституційний Суд України» до повноважень цього Суду належить, зокрема, вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Вказане свідчить, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №9901/503/18.

У своєму позові ОСОБА_1 просить визнати протиправними дії ВРУ щодо прийнятого неконституційного закону та у зв`язку з цим стягнути з Державного бюджету України на свою користь матеріальну шкоду, завдану законом який визнаний неконституційним, у розмірі 667426, 01 грн, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби.

Тобто, предметом позовних вимог є стягнення коштів на користь позивача, що не були ним отримані у зв`язку з прийняттям ВРУ законодавчого акту (Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII), який в подальшому був визнаний неконституційним.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на вищезазначене, дії Верховної Ради України, які є предметом позову у цій справі, не можна вважати управлінськими, і вони не підпадають під контроль суду адміністративної юрисдикції, а тому у відкритті провадження в адміністративній справі необхідно відмовити.

Крім цього, Верховний Суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року (справа №686/23445/17) зазначила, що спори, пов`язані з визначенням розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання і їх виплатою є такими, що пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби. В зв`язку з цим, на зазначені спори поширюється юрисдикція адміністративного суду.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 слідує, що позовна вимога про відшкодування шкоди у виді недоплаченого щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 667426,01 грн, внаслідок визнання таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону № 192-VIII пов`язана з проходженням та звільненням з публічної служби.

Поряд з цим, в позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що у травні 2019 року в порядку цивільного судочинства звертався до Вінницького міського суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про відшкодування шкоди. Проте, ухвалою цього суду від 21 червня 2019 року провадження у справі було закрито та роз`яснено позивачу, що спірні правовідносини, з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року (справа №686/23445/17), належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Натомість, звертаючись безпосередньо до Верховного Суду із даним позовом, ОСОБА_1 заначив, що відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду, як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України.

З огляду на викладене, Верховний Суд роз`яснює позивачу, що його вимоги про стягнення з Державного бюджету України матеріальної шкоди, завданої законом який визнаний неконституційним, у розмірі 667426, 01 грн, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби відповідно до процесуального законодавства, підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства за загальними правилами підсудності та мають бути заявлені до належного відповідача та/або відповідачів (відповідних органів державного казначейства, пенсійного фонду тощо) - суб`єктів владних повноважень, які здійснювали функції щодо виплати суддям щомісячного довічного грошового утримання.

Водночас, Верховний Суд звертає увагу, що у даному випадку позивач обрав невірний спосіб захисту свого права. Верховний Суд як суд першої інстанції не наділений повноваженнями розглядати позови про стягнення шкоди з Верховної Ради України за вказаних позивачем підстав.

Керуючись статтями 22, 170, 248, 266 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі №9901/602/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання дій протиправними та стягнення матеріальної шкоди.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 КАС України.

...........................

В.М. Соколов,

Суддя Верховного Суду