Справа № 640/21193/18
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

при секретарі - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної митної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" до Державної митної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної митної служби України, у якій просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо ненадання інформації, яку НАСК «ОРАНТА» просила надати у листі від 25 листопада 2018 року № 09-02-05/525-05.

- зобов`язати Державну фіскальну службу України надати інформацію, запитувану НАСК «ОРАНТА» у листі від 25 листопада 2018 року №09-02-05/525-05, а саме: чи було ввезено на митну територію України транспортний засіб Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1

- визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо ненадання інформації, яку НАСК «ОРАНТА» просила надати у листі від 25 листопада 2018 року №09-02-05/525-03.

- зобов`язати Державну фіскальну службу України надати інформацію, запитувану НАСК «ОРАНТА» у листі від 25 листопада 2018 року №09-02-05/525-03, а саме: чи було ввезено на митну територію України транспортний засіб Daewoo Nubira, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що обов`язковою умовою визначення страхового випадку є подія дорожньо-транспортної пригоди за участю саме забезпеченого транспортного засобу. Наголосив, що підрозділи державної влади, органи місцевого самоврядування, юридичні особи та громадяни зобов`язані безоплатно надавати на запит страховиків та МТСБУ інформацію, якою вони володіють, у тому числі конфіденційну, з обмеженим доступом та таку, що містить персональні дані, що пов`язана з страховими випадками з обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності або з подіями, що були підставою для подання потерпілими вимог про відшкодування шкоди МТСБУ.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Свої доводи обґрунтовує тим, що запитувана позивачем інформація про ввезення транспортних засобів на митну територію України не належить до інформації, що пов`язана із страховим випадком і не може бути надана без дозволу осіб, що надали таку інформацію.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обгрунтування своєї позиції зазначає, що у запиті до ДФС України просило підтвердити або спростувати факт ввезення на територію України конкретною особою конкретного транспортного засобу з іноземною реєстрацією, а не персональні дані особи власника або водія транспортного засобу, а відтак суб`єкт владних повноважень мав надати таку інформацію незважаючи на наявність чи відсутність згоди особи, якої вона стосується.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, при здійсненні розслідування події, що містять ознаки страхового випадку, публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" звернулась до Державної фіскальної служби України із запитами від 25 листопада 2018 року №№ 09-02-05/525-05, 09-02-05/525-03 про надання інформації.

07 листопада 2018 року ДФС України надіслала загальний лист-відповідь № 36392/6/99-99-18-01-03-15 до НАСК "Оранта", яким зазначила, що надання інформації щодо переміщення через митний кордон України транспортних засобів без дозволу осіб, стосовно яких буде надана така інформація, законодавством України з питань державної митної справи не допускається.

На підставі встановлених вище обставин та здійснивши аналіз наданих докази у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог НАСК "Оранта" у повному обсязі.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 4 статті 7 Митного кодексу України безпосереднє керівництво здійсненням державної митної справи покладається на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Пунктом 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року № 236, Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Відповідно до ст. 11 Митного кодексу України інформація, що стосується митної справи, отримана органами доходів і зборів, може використовуватися ними виключно для митних цілей і не може розголошуватися без дозволу суб`єкта, осіб чи органу, що надав таку інформацію, зокрема, передаватися третім особам, у тому числі іншим органам державної влади, крім випадків, визначених цим Кодексом та іншими законами України.

Інформація щодо підприємств, громадян, а також товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються ними через митний кордон України, що збирається, використовується та формується органами доходів і зборів, вноситься до інформаційних баз даних і використовується з урахуванням обмежень, передбачених для інформації з обмеженим доступом. Обробка персональних даних осіб, відомості про яких отримані органами доходів і зборів, здійснюється без згоди таких осіб.

За розголошення інформації, зазначеної у цій статті, посадові особи органів доходів і зборів несуть відповідальність згідно із законом.

Не вважається розголошенням надання знеособленої зведеної інформації для статистичних цілей, знеособленої аналітичної інформації, інформації щодо загальних питань роботи митниці, інформації, яка не стосується конкретних фізичних та/або юридичних осіб і не може становити комерційну таємницю, інформація, яка стосується правопорушень, а також публічне обговорення в засобах масової інформації та суспільстві проблем митної справи.

Згідно ст. ст. 20, 21 Закону України «Про інформацію» за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.

У силу приписів ч. 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Положення ст. 2 згаданого закону визначають, що згода суб`єкта персональних даних - це добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що відмова Державної фіскальної служби України у наданні запитуваної позивачем інформації була пов`язана з відсутністю у контролюючого органу згоди на розголошення персональних даних від визначених у запиті ПАТ «НАСК «Оранта» осіб.

Посилання апелянта на те, що запитувана інформація не є персональною інформацією, судом апеляційної інстанції оцінюється критично, оскільки у силу приписів ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Крім іншого, відповідно до п. 56.1 ст. 56 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підрозділи державної влади, органи місцевого самоврядування, юридичні особи та громадяни зобов`язані безоплатно надавати на запит страховиків та МТСБУ інформацію, якою вони володіють, у тому числі конфіденційну, з обмеженим доступом та таку, що містить персональні дані, що пов`язана з страховими випадками з обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності або з подіями, що були підставою для подання потерпілими вимог про відшкодування шкоди МТСБУ.

Визначення поняття страховий випадок визначено ст. 6 ЗУ № 1961-IV, у якій зазначено, що це дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У свою чергу, відповідно до приписів ст. 1 вказаного Закону забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункт 1.7).

Разом з цим, відповідно до приписів пункту 1.4 зазначеної норми особами, відповідальність яких застрахована є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Отже, з наведеного вбачається, що обов`язковою умовою визначення страхового випадку є подія дорожньо-транспортної пригоди за участю саме забезпеченого транспортного засобу.

При цьому, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що транспортний засіб є забезпеченим лише у тому випадку, коли його експлуатує особа, яка правомірно ним володіє.

З огляду на зазначене, під час розслідування страхового випадку страховик в обов`язковому порядку повинен вирішити питання чи правомірно особа, під керуванням якої сталася ДТП, володіє транспортним засобом.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що згідно з положеннями пункту 10.4 статті 10 ЗУ № 1961-IV, під час в`їзду на територію України власник транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, зобов`язаний мати на весь термін перебування такого транспортного засобу на території України сертифікат міжнародного автомобільного страхування "Зелена картка" або внутрішній договір страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до приписів статті 380 МК України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Такі транспортні засоби не можуть бути передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що у силу приписів п. 1.2 ст 21 статті 10 Закону № 1961-IV контроль за наявністю договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється:

відповідними підрозділами Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод;

органами Державної прикордонної служби України під час перетинання транспортними засобами державного кордону України.

Таким чином, суд апеляційної погоджується з доводами апелянта про те, що інформація про учасників ДТП та наявність чи відсутність полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або страховий сертифікат «зелена карта» мала бути зазначена у довідці про дорожньо-транспортну пригоду, форма якої затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 04 липня 2011 року № 389.

Крім іншого, положення п. п. 55.1, 55.2, 55.3 статті 55 Закону статті 10 Закону № 1961-IV визначають, що з метою організації обміну інформацією про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності та контролю за його здійсненням створюється єдина централізована база даних, яка містить відомості про чинні та припинені договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страхові випадки, що мали місце, транспортні засоби та їх власників. Оператором єдиної централізованої бази даних є МТСБУ. Користування інформаційними ресурсами єдиної централізованої бази даних є вільним і загальнодоступним, за винятком інформації, яка відповідно до законодавства є інформацією обмеженого доступу. Користування інформацією обмеженого доступу здійснюється на безоплатній основі страховиками та МТСБУ, а також органами державної влади відповідно до їх компетенції, яка встановлена законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що на запит ПАТ «НАСК Оранта» відповідач зобов`язаний надавати будь-яку інформацію, а лише ту, що пов`язана зі страховим випадком, при цьому запитувана позивачем у даній справі інформація про ввезення транспортних засобів на митну територію України не є інформацією, що пов`язана зі страховим випадком і не може надаватися без дозволу осіб, стосовно яких вона буде надана.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає за необхідне подану до суду апеляційну скаргу задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції, прийнявши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної митної служби України - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" до Державної митної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено « 16» грудня 2019 року.