Справа № 640/3157/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3157/19 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
Головань О.В.
ПОСТАНОВА
Іменем України

17 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Єгорової Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати бездіяльність та неналежну діяльність Військової частини НОМЕР_1 в частині своєчасного та повного забезпечення відшкодування фактичних витрат на відрядження - неправомірними та незаконними;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 суми невідшкодованих витрат на відрядження у розмірі 8224,11 грн.;

- визнати бездіяльність та неналежну діяльність Військової частини НОМЕР_1 в частині неоформлення відповідним наказом вимушеної затримки у службовому відрядженні понад строки вказані у посвідченні про відрядження від 18.12.2018 року № 1929 з незалежних обставин, а саме у зв`язку із хворобою;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 вчинити необхідні дії щодо оформлення відповідним наказом вимушеної затримки у службовому відрядженні понад строки вказані у Посвідченні про відрядження від 18.12.2018 № 1929 з незалежних від позивача обставин, а саме у зв`язку із хворобою;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 суму заподіяної моральної шкоди, яка дорівнює установленій сумі грошової допомоги на оздоровлення за 2019 рік 19 174,65 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідач не оформлював поїздки позивача до м.Києва у ініційовані ним судові засідання, а віддавав позивачу накази щодо вибуття за межі пункту постійної дислокації у відрядження, які позивач зобов`язаний був неухильно виконувати у зазначений термін, при цьому протягом усього часу позивач виконував обов`язки військової служби .

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 01.08.1994 проходить військову службу в Збройних Силах України згідно з посвідченням офіцера серії НОМЕР_2 .

З 01.07.2013 набув чинності укладений між позивачем та Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, укладений терміном на 7 років.

З 17.10.2017 позивач проходить службу на посаді старшого офіцера відділу комплектування офіцерами управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині).

Протягом проходження військової служби у в/ч НОМЕР_1 позивач перебував у наступних відрядженнях за межами дислокації м. Дніпро:

- згідно з наказом від 18.12.2017 №276 на підставі посвідчення про відрядження від 15.12.2017 №2227 позивач вибув у службове відрядження терміном на 4 доби та згідно з наказом від 21.12.2017 №279 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 56 грн. для оплати проїзду та 240 грн. добових.

- згідно з наказом від 15.01.2018 №10 на підставі посвідчення про відрядження від 12.01.2018 №53 позивач вибув у службове відрядження терміном на 2 доби та згідно з наказом від 16.01.2018 №11 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 56, 62 грн. для оплати проїзду та 120 грн. добових.

- згідно з наказом від 29.01.2018 №24 на підставі посвідчення про відрядження від 26.01.2018 №139 позивач вибув у службове відрядження терміном на 4 доби та згідно з наказом від 01.02.2018 №27 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 56, 62 грн. для оплати проїзду та 240 грн. добових.

- згідно з наказом від 09.02.2018 №34 на підставі посвідчення про відрядження від 09.02.2018 №213 позивач вибув у службове відрядження терміном на 2 доби та згідно з наказом від 10.02.2018 №35 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 120 грн. добових.

- згідно з наказом від 12.02.2018 №36 на підставі посвідчення про відрядження від 09.02.2018 №214 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 14.02.2018 №38 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 56, 62 грн. для оплати проїзду та 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 28.02.2018 №49 на підставі посвідчення про відрядження від 27.02.2018 №357 та №357/1 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3+3 доби та згідно з наказом від 07.03.2018 №56 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 56, 62 грн. для оплати проїзду та 360 грн. добових.

- згідно з наказом від 12.03.2018 №60 на підставі посвідчення про відрядження від 12.03.2018 №532 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 14.03.2018 №62 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 29.05.2018 №124 на підставі посвідчення про відрядження від 26.05.2018 №827 позивач вибув у службове відрядження терміном на 4 доби та згідно з наказом від 01.06.2018 №127 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 240 грн. добових.

- згідно з наказом від 12.06.2018 №136 на підставі посвідчення про відрядження від 12.06.2018 №893 позивач вибув у службове відрядження терміном на 7 діб та згідно з наказом від 18.06.2018 №141 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 18.06.2018 №141 на підставі посвідчення про відрядження від 18.06.2018 №913 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 20.06.2018 №143 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 70, 29 грн. для оплати проїзду та 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 22.06.2018 №145 на підставі посвідчення про відрядження від 21.06.2018 №926 позивач вибув у службове відрядження терміном на 30 діб та згідно з наказом від 25.07.2018 №172 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 462, 66 грн. для оплати проїзду та 1800 грн. добових.

- згідно з наказом від 10.08.2018 №186 на підставі посвідчення про відрядження від 08.08.2018 №1145 позивач вибув у службове відрядження терміном на 5 діб та згідно з наказом від 14.08.2018 №189 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 298, 92 грн. для оплати проїзду та 300 грн. добових.

- згідно з наказом від 12.09.2018 №212 на підставі посвідчення про відрядження від 12.09.2018 №1344 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 14.09.2018 №214 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 18.09.2018 №217 на підставі посвідчення про відрядження від 18.09.2018 №1377 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 20.09.2018 №219 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 24.09.2018 №222 на підставі посвідчення про відрядження від 22.09.2018 №1395 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 26.09.2018 №225 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 388, 92 грн. для оплати проїзду та 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 02.12.2018 №279 на підставі посвідчення про відрядження від 02.12.2018 №1785 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 04.12.2018 №281 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 358, 2 грн. для оплати проїзду та 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 12.12.2018 №289 на підставі посвідчення про відрядження від 11.12.2018 №1886 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 14.12.2018 №291 прибув із службового відрядження. Фактично понесені витрати становили 377, 05 грн. для оплати проїзду та 180 грн. добових.

- згідно з наказом від 19.12.2018 №296 на підставі посвідчення про відрядження від 18.12.2018 №1929 позивач вибув у службове відрядження терміном на 3 доби та згідно з наказом від 01.02.2018 №27 прибув із службового відрядження. 21.12.2018 позивач доповів про те, що не мав можливості своєчасно вибути з пункту відрядження до місця проходження військової служби у зв`язку з хворобою згідно з рапортом від 21.12.2018 27.12.2018 р. після прибуття до в/ч НОМЕР_1 позивач доповів рапортом та надав документи щодо вимушеної затримки, що підтверджується копією рапорту від 27.12.2018. Фактично понесені витрати становили 459, 25 грн. для оплати проїзду та 480 грн. добових.

Таким чином, загальний розмір невідшкодованих добових витрат становить 8 224, 11 грн.

На запит представника позивача Військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь від 24.01.2019 №25, згідно з якою станом на 23.01.2019 заборгованість з відшкодування витрат на відрядження становить 300 грн. та про відсутність авансових звітів та підтверджуючих документів.

Вважаючи бездіяльність щодо відшкодування понесених ним витрат на відрядження протиправною, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що для визнання відрядження таким, що має на меті виконання службового завдання, пов`язаного з участі у судовому засіданні, відповідний судовий спір має стосуватися представництва інтересів місця проходження служби або ЗСУ в цілому, натомість, в даному випадку судові спори ініційовані позивачем проти в/ч НОМЕР_1 та інших підрозділів ЗСУ.

Також, суд першої інстанції вважав відсутніми підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача вчинити необхідні дії щодо оформлення відповідним наказом вимушеної затримки у службовому відрядженні понад строки, оскільки відсутні докази підтвердження періодів тимчасової непрацездатності.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення).

Пунктами 145, 146 вказаного Положення передбачено випадки, коли військовослужбовці можуть бути направлені у відрядження самостійно або у складі військового підрозділу (команди) з метою, в тому числі, участі в засіданнях судів або прибуття за викликом органів досудового розслідування.

Військовослужбовці направляються у відрядження за рішенням командирів (начальників) військових частин або старших командирів (начальників), про що видається наказ командира (начальника) військової частини по стройовій частині.

Військовослужбовцям, які направляються у відрядження, видається посвідчення про відрядження встановленого зразка.

Військовослужбовці після прибуття до пункту відрядження зобов`язані в установлений строк з`явитися до посадової особи, в розпорядження якої вони відряджені, повідомити командування своєї військової частини про прибуття, стати в установленому порядку на облік і виконувати поставлені завдання.

Відповідно до п. 2 Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил, затвердженої наказом Міністерства оборони від 20 лютого 2017 року N 105 (далі Інструкція) відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).

Положеннями п. 3 Інструкції, зокрема, передбачено, що рішення про направлення військовослужбовців у відрядження (за наявності бюджетних асигнувань) та відшкодування витрат на відрядження приймають у військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях - командир (начальник, керівник) військової частини (військового навчального закладу, військового підрозділу вищого навчального закладу, установи, організації). Рішення про направлення військовослужбовців у відрядження оформляється відповідним наказом, в якому зазначаються: пункт призначення; найменування військової частини (установи, організації), куди відряджається військовослужбовець; строк та терміни відрядження; мета відрядження. На підставі наказу про направлення у відрядження військовослужбовцям оформлюється у встановленому порядку посвідчення про відрядження.

Згідно з п. п. 4, 5 Інструкції № 105 строк відрядження визначається командиром (начальником, керівником), але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі (крім випадків, коли інші строки відрядження визначаються законодавчими та іншими нормативно-правовими актами). Військовослужбовці для виконання службових завдань можуть направлятися у відрядження до Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України та інших органів військового управління строком не більше 5 днів, не враховуючи часу перебування в дорозі, за письмовим рішенням відповідного командира (начальника, керівника) вищого рівня. Зазначений строк може бути продовжено за письмовим рішенням відповідного командира (начальника, керівника) вищого рівня з обов`язковим повідомленням військової частини (установи, організації), яка направляла військовослужбовця у відрядження.

Згідно з п. 21 Інструкції військовослужбовцям, які направлені у відрядження у зв`язку з їх викликом до органів, що проводять досудове розслідування, прокуратури, суду або органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, як свідків, потерпілих, законних представників потерпілих, експертів, спеціалістів, перекладачів, понятих, у межах строків і розмірів, передбачених цією Інструкцією, відшкодування витрат на відрядження здійснюється: до військової прокуратури у військовій частині за місцем проходження служби військовослужбовців за рахунок відповідних асигнувань за кошторисом Міністерства оборони України; до інших органів, що проводять досудове розслідування, прокуратури або суду у військовій частині за місцем проходження служби військовослужбовців за рахунок відповідних асигнувань за кошторисом Міністерства оборони України з подальшим відшкодуванням виплачених сум на вимогу військової частини органом, за викликом якого відряджався військовослужбовець.

Тобто, для визнання відрядження таким, що має на меті виконання службового завдання, пов`язаного з участі у судовому засіданні, відповідний судовий спір має стосуватися представництва інтересів місця проходження служби або ЗСУ в цілому.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що всі судові засідання, для участі в яких позивач був відряджений, були по адміністративних справах, ініційованих ним проти в/ч НОМЕР_1 та інших державних органів або посадових осіб.

Зокрема, по справі №826/10651/17 Окружним адміністративним судом м. Києва відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель в особі т.в.о. начальника управління ОСОБА_2 третя особа Національне агентство з питань запобігання корупції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії (судові засідання 23.10.2018 р. та 20.12.2018 р.)

По справі №826/14797/17 Окружним адміністративним судом м. Києва відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до Національного університету оборони України ім. І.Черняховського та Міністерства оборони України про визнання дій і рішень Національного університету оборони України ім. І.Черняховського та Міністерства оборони України щодо відрахування позивача з числа слухачів заочної форми навчання Гуманітарного інституту Національного університету оборони України ім. І.Черняховського згідно п. 9 наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 11.10.17 р. №712 - неправомірними і незаконними, скасування п. 9 наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 11.10.17 р. №712 в частині відрахування позивача з числа слухачів заочної форми навчання Гуманітарного інституту Національного університету оборони України ім. І.Черняховського, зобов`язання Національного університету оборони України ім. І.Черняховського поновити позивача слухачем Гуманітарного інституту Національного університету оборони України ім. І.Черняховського. (судове засідання 19.12.2017 р., 30.01.2018 р.)

По справі №826/11819/17 Окружним адміністративним судом м. Києва відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії (засідання 31.01.2018 р., 01.03.2018 р., 07.08.2018 р., 25.09.2018 р., 13.11.2018 р.).

По справі №826/9409/17 Окружним адміністративним судом м. Києва відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України третя особа: Національне агентство з питань запобігання корупції про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії (засідання 03.03.2018 р., 24.05.2018 р., 05.09.2018 р.), тощо.

По справі Печерського районного суду м. Києва №757/18386/18-к розглядалася скарга ОСОБА_1 на постанову слідчого військової прокуратури Київського гарнізону майора юстиції Балійчука Р.І. від 20.11.2017 року про відмову у визнанні потерпілим (засідання 29.05.2018 р.).

По справі Солом`янського районного суду м. Києва №760/13403/18 розглядалася скарга адвоката Ширант Алли Анатоліївни, подана в інтересах ОСОБА_1 , на бездіяльність службових осіб Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (засідання 31.05.2018 р.).

По справі Печерського районного суду м. Києва розглядалася скарга ОСОБА_1 на постанову прокурора військової прокуратури Київського гарнізону майора юстиції Балійчука Руслана Івановича від 16 червня 2018 року про відмову у визнанні потерпілим в кримінальному провадженні № 0000013 від 15.02.2018 (засідання 03.12.2018р.), тощо.

Відтак, з наявних в матеріалах справи документів - наказів командира військової частини, посвідчень про відрядження вбачається, що позивач не перебував у відрядженні у розумінні пункту 2 Інструкції № 105. Відсутність позивача за місцем проходження служби не мала на меті виконання службового завдання.

А тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для відшкодування позивачу витрат на відрядження.

Згідно з п. 148 Положення військовослужбовець за наявності поважних причин, що перешкоджають йому своєчасно вибути з пункту відрядження до місця постійної служби (навчання), повинен повідомити про це командира (начальника) військової частини через начальника органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або військового комісара, а в разі їх відсутності - через посадових осіб місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування із зазначенням причин затримки.

Поважними причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), що позбавили його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні бути підтверджені відповідними документами.

Згідно з п. 11, 15, 16 Інструкції №105 причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є хвороба, що позбавила його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні підтверджуватися відповідними документами.

У разі тимчасової непрацездатності відрядженого військовослужбовця йому на загальних підставах відшкодовуються витрати на найм житлового приміщення (крім випадків, коли відряджений військовослужбовець перебуває на стаціонарному лікуванні) і виплачуються добові протягом усього часу, поки він не може за станом здоров`я приступити до виконання службових обов`язків або повернутися до місця проходження служби, але на строк не більше двох місяців.

Тимчасова непрацездатність відрядженого військовослужбовця, а також неможливість за станом здоров`я повернутися до місця проходження служби мають бути засвідчені в установленому порядку.

За рішенням командира (начальника, керівника) може братися до уваги вимушена затримка у відрядженні з не залежних від військовослужбовця причин за наявності підтвердних документів в оригіналі.

Рішення про продовження терміну відрядження, яке приймає командир (начальник, керівник) після прибуття відрядженого військовослужбовця до місця проходження служби на підставі його письмової доповіді, оформляється відповідним наказом.

Як зазначалося, 21.12.2018 позивач доповів про те, що не мав можливості своєчасно вибути з пункту відрядження до місця проходження військової служби у зв`язку з хворобою згідно з рапортом від 21.12.2018.

27.12.2018 після прибуття до в/ч НОМЕР_1 позивач доповів рапортом та надав документи щодо вимушеної затримки, що підтверджується копією рапорту від 27.12.2018, зареєстрованою за №2651.

На підтвердження вимушеної затримки (хвороби) в рапорті зазначено оригінал та копія медичної книжки із записами лікарів про звільнення позивача від виконання службових обов`язків протягом періоду лікування з 21.12.2018 по 26.12.2018.

Разом з тим, позивачем первинні документи щодо перебування його на лікарняному не надано, клопотання про витребування таких документів від відповідача чи від інших осіб не подавалося.

Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Відтак, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 в частині неоформлення відповідним наказом вимушеної затримки у службовому відрядженні до задоволення не підлягають.

Щодо посилань апелянта на лист Військової частини НОМЕР_1 від 24.01.2019 № 25 про наявність заборгованості з відшкодування витрат на відрядження в сумі 300 грн., суд апеляційної інстанції зазначає, що така заборгованість утворилась внаслідок того, що позивач отримує кошти готівкою з каси військової частини та за отриманням вказаних коштів не звертався.

Зазначені обставини не спростовані позивачем під час розгляду справи судом ані першої інстанції ані апеляційним судом.

Решта позовних вимог як похідних також до задоволення не підлягає.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині не залучення до участі в справі як третьої особи Національного агентства з питань запобігання корупції, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до вимог частини третьої статті 49 КАС України Національне агентство з питань запобігання корупції може бути залучене як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або членом його сім`ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою.

Отже, дана норма передбачає, що залучення Національного агентства з питань запобігання корупції здійснюється судом у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) та за умови повідомленням ним або членом його сім`ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою.

Предмет спору у даній справі є неправомірна, на думку позивача, бездіяльність щодо невідшкодування витрат на відрядження.

Отже, колегія суддів зазначає, що предмет спору у даній справі не стосується застосування відповідачами до позивача заходів впливу у вигляді притягнення його до дисциплінарної відповідальності або скорочення заробітної плати.

Відтак, у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування приписів частини третьої статті 49 КАСУ.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Єгорова

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 18.12.2019.