Справа № 120/3051/19-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

16 грудня 2019 р. Справа № 120/3051/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришена Р.М., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ) до Теплицької районної ради Вінницької області (23800, Вінницька область, смт. Теплик вул. Незалежності, 25, ) про визнання протиправною бездіяльність, стягнення інфляційних втрат та три відсотки річних від простроченої суми виплат

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ) до Теплицької районної ради Вінницької області (23800, Вінницька область, смт. Теплик вул. Незалежності, 25, ) про визнання протиправною бездіяльність, стягнення інфляційних втрат та три відсотки річних від простроченої суми виплат.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2019 року у справі №120/717/19-а задоволено його вимоги. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької районної ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 червня 2018 року по 29 листопада 2018 року включно в сумі 51272,48 (п`ятдесят одна тисяча двісті сімдесят дві ) гривні 48 коп. Вказане рішення набрало законної сили 30.07.2019, однак, залишається невиконаним.

Відтак, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Теплицької районної ради 7 скликання з невиплати середньомісячного заробітку за період з 22 червня 2018 року по 30 листопада 2018 року на підставі судового рішення по справі №120/717/19-а;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької районної ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за весь час прострочення виплати середнього заробітку за період з 22.06.2018 по 30.11.2018 року в сумі 4722 грн. та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької районної ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 1581 грн;

Ухвалою суду від 25.09.2019 відкрито провадження у даній справі та вирішено розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідно до положень ст. 262 КАС України. Даною ухвалою також надано відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву. Разом з тим, судом роз`яснено, що відповідно до положень ч. 6 ст. 162 КАС України, останній має право подати відзив на позовну заяву. У разі ненадання відповідачем відзиву без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі вручена відповідачу 02.10.2019. Проте, у зазначений в ухвалі строк, відзив на позовну заяву останнім не подано.

Відтак, відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Оскільки відзив на позовну заяву відповідачем не надано, справа вирішується судом за наявними матеріалами.

В силу положень ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд встановив наступне.

24.11.2015 рішенням Теплицької районної ради Вінницької області 7 скликання ОСОБА_1 було обрано головою районної ради.

14.03.2017 на пленарному засідання 17 позачергової сесії Теплицької районної ради було прийнято рішення про звільнення позивача з посади голови Теплицької районної ради.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 21.06.2018 року у справі №144/307/17, яке залишено в силі постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018 року, позивача поновлено на посаді. Рішення суду в частині поновлення на посаді звернуто до негайного виконання.

Цим же рішенням суду стягнуто з Теплицької районної ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 березня 2018 року по 21 червня 2018 року, з урахуванням виплачених сум.

На виконання судового рішення заступник голови Теплицької районної ради Вінницької області Скалій В.В. виніс розпорядження №17-К від 30.11.2018 року, яким ОСОБА_1 наказано приступити до виконання посадових обов`язків голови Теплицької районної ради Вінницької області з 30 листопада 2018 року, про що зроблено відповідний запис до трудової книжки позивача. Наказано вважати період з 14 березня 2018 року по 29 листопада 2018 року для ОСОБА_1 періодом вимушеного прогулу, а також наказано виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та затримку виплати заробітної плати з урахуванням виплачених сум.

В подальшому Розпорядження № 17-К від 30.11.2018 року скасовано розпорядженням голови Теплицької районної ради № 22- К від 22.12.2018 року.

29.01.2019 року на 43 позачерговій сесії 7 скликання було розглянуто питання про поновлення ОСОБА_1 на посаді голови Теплицької районної ради Вінницької області, за результатами голосування було прийнято рішення №527 від 29.01.2019 року про відмову в поновлені позивача на посаді голови.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року в справі №120/717/19-а відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2019 року в справі №120/717/19-а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Теплицької районної ради Вінницької області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької районної ради Вінницької області (23800, смт. Теплик, вул. Незалежності, 25, ) на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 червня 2018 року по 29 листопада 2018 року включно в сумі 51272,48 (п`ятдесят одна тисяча двісті сімдесят дві ) гривні 48 коп. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Постанова набрала законної сили - 30.07.2019, однак, рішення суду залишається невиконаним, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень частин 2, 7 статті 235 КЗпПУ при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Порядок виконання судових рішень в адміністративних справах врегульовано приписами статті 372 КАСУ, частиною 2 якої визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Визначаючись щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Теплицької районної ради Вінницької області щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 22.06.2018 по 30.11.2018, суд виходить з наступного.

Так, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2019 року стягнено за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької районної ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 червня 2018 року по 29 листопада 2018 року включно в сумі 51272,48 грн.

Втім, рішення суду від 30 липня 2019 року не виконано, відповідачем, в свою чергу, не надано до суду підтвердження виконання вказаного рішення.

Згідно зі ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

З наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи.

У рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19 лютого 2009 року вказано, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

За наведених обставин, суд доходить висновку, що вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності Теплицької районної ради Вінницької області щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягає задоволенню, оскільки постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2019 року в справі №120/717/19-а стягнено за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької районної ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 червня 2018 року по 29 листопада 2018 року включно в сумі 51272,48 грн. При цьому, як вказано в постанові, позивач саме з 30.11.2018 вважається таким, що допущений до виконання обов`язків голови районної ради.

Разом тим, суд вказує, що Європейський суд з прав людини у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України» зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Визначаючись щодо позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат за весь час прострочення виплати середнього заробітку за період з 22 червня 2018 року по 30 листопада 2018 року та стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми, суд зазначає наступне.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 21.06.2018 року у справі №144/307/17, яке залишено в силі постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018 року, позивача поновлено на посаді. Рішення суду в частині поновлення на посаді звернуто до негайного виконання.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У частині 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто невиконання відповідачем рішення суду в справі №120/717/19-а є порушенням грошового зобов`язання, відповідальність за яке передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України у вигляді нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах від 24.10.2011р. №6-38цс11, від 01.10.2014р. №6-113цс14, згідно з якою боржник у виконавчому провадженні не звільняється від встановленої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України від відповідальності за період невиконання судового рішення про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, що є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до п. 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п. 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany» № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Відтак, з прецедентної практики Європейського суду з прав людини вбачається, що присуджені позивачу виплати також можуть розглядатися як «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підпадають під захист, гарантований цією статтею.

За наведеного вище, суд погоджується з позицією позивача, що кошти, які підлягають стягненню з відповідача згідно рішення суду є його присудженими активами. Відтак, компенсаційні та інфляційні втрати, які заявляє позивач до стягнення, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Так, 16.05.2018 року Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу №686/21962/15-ц щодо можливості нарахування 3% річних та інфляційних витрат на грошове зобов`язання, пов`язане із довготривалим невиконанням рішення суду, вважала за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у попередніх постановах, та погодилась із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 щодо можливості застосування положень статті 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних нарахованих на суму коштів, в частині стягнення інфляційних втрат за весь час прострочення виплати середнього заробітку за період з 22.06.2018 по 29.11.2018. Натомість 30.11.2018 не підпадає до періоду стягнення, оскільки саме з цієї дати позивач вважається таким, що допущений до виконання посадових обов`язків.

Верховний суд України у своєму Аналізі судової практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві від 01.07.2014 зазначив, що підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр».

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 %/365(кількість днів у році) х на кількість днів прострочення.

В заяві самостійно, з посиланням на норми права, позивач виконав розрахунок суми, яка, на його думку, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. ОСОБА_1 здійснено розрахунок за боргові періоди та з урахуванням індексу інфляції. Дана сума розрахована відповідно до встановлених обставин у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2019 року по справі №120/717/19-а.

Так, при ухваленні вказаної постанови суд апеляційної інстанції встановив, що розмір середньої заробітної плати позивача за останні 2 календарні місяці роботи (січень-лютий 2017) становить 18311,40 грн. Також суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що постановою Кабінету Міністрів України №268 від 09.03.2006 року розмір посадового окладу голови районної ради встановлено 3879 грн., а також те, що постановами Кабінету Міністрів України за №353 від 24.05.2017 року та за №363 від 10.05.2018 року, посадовий оклад голови районної ради підвищувався до 7900 грн. та до 11000 грн. відповідно.

З урахуванням вказаних показників, суд обрахував середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 , яка становить 457,79 грн.

Вказаним судовим рішенням встановлено розмір середньоденного заробітку позивача, що дає можливість обрахувати розмір його середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22.06.2018 року по 29.11.2018 року включно : 112 днів * 457,79 грн. = 51272,48 грн. Дані обставини в силу приписів ч. 4 ст. 78 КАСУ не підлягають доказуванню.

Щодо визначеної позивачем суми індексу інфляції, то суд погоджується з його визначеним розміром відповідно до додатків (а.с. 12-14). Сума 3-х % вираховувалась за один рік від присудженої суми у розмірі 51272,48 грн.

Іншого розрахунку чи заперечень зі сторони відповідачів на адресу суду не надходило.

Відтак, перевіривши подані докази, суд вважає за необхідне, стягнути з районної ради на користь позивача інфляційні втрати за весь час прострочення виплати, присудженого середнього заробітку за період з 22.06.20018 по 29.11.2018 в сумі 4 722,00грн., та трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 1581грн.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

За наведених вище обставин, перевіривши аргументи позивача, надавши юридичну оцінку письмовим доказам, суд приходить до висновку, що адміністративний позов належить задовольнити повністю.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Теплицької районної ради Вінницької області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22.06.2018 по 29.11.2018.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької районної ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за весь час прострочення виплати середнього заробітку за період 22.06.2018 по 29.11.2018 в сумі 4 722,00грн. (чотири тисячі сімсот двадцять дві гривні).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької районної ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 1581грн. (одна тисяча п`ятсот вісімдесят одна гривня).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ); Теплицька районна рада Вінницької області (23800, Вінницька область, смт. Теплик вул. Незалежності, 25, )

Повний текст рішення складено: 16.12.2019

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна