Справа № 400/3470/19
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2019-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

18 грудня 2019 р.справа № 400/3470/19

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., за участю секретаря судового засідання Кафанової Г.Г.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача 1: Хмельницького В.С.,

представника відповідача 2: Хмельницького В.С.,

у спрощеному позовному провадженні із повідомленим учасників справи, у відкритому судовому засіданні, розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідачіввідповідач 1: Державна казначейська служба України, вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601 відповідач 2: Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, пр. Центральний, 141-В, м. Миколаїв, 54055

провизнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1 ) в грудні 2016 р. звернувся з позовом до Державної казначейської служби України (надалі - відповідач 1 або ДКС України) та Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області (надалі - відповідач 2 або ГУ ДКС України у Миколаївській області), в якому просив суд:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо невиконання:

- постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 12 квітня 2011 р. про зобов`язання Департаменту праці і соціального захисту населення виконавчого комітету Миколаївської міської ради перерахувати та виплатити позивачу щорічну разову допомогу за 2009 р., виходячи з чотирьох мінімальних пенсій за віком;

- виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2012 р. про стягнення з Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради 2 936,0 грн. недоплаченої щорічної допомоги, яка виплачується до 5 травня за 2011 рік;

- виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2012 р. про стягнення з Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради 2 172,0 грн. недоплаченої щорічної допомоги, яка виплачується до 5 травня за 2011 рік;

- виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2012 р. про стягнення з Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради суми щорічної грошової допомоги за 2010 рік, в розмірі 2 704,0 грн.;

- виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 січня 2016 р. про зобов`язання Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради виплати позивачу 3 636,0 грн. недоплаченої щорічної допомоги, яка виплачувалась до 5 травня за 2015 рік;

2) зобов`язати відповідачів вчинити дії, передбачені Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 3 серпня 2011 р. № 845 (надалі - Порядок № 845):

- стягнути з відповідача на користь позивача кошти, присуджені постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 12 квітня 2011 р. в сумі 1 922,0 грн., з урахуванням 30% відсотків прострочення сплати - 2 440,94 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача кошти за виконавчим листом, виданим Центральним районним судом м. Миколаєва 20 січня 2012 р., за 2010 р., в сумі 2 701,0 грн., з урахуванням 30% відсотків прострочення сплати - 3 271,84 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача кошти за виконавчим листом, виданим Центральним районним судом м. Миколаєва 25 грудня 2012 р., за 2011 р., в сумі 2 172,0 грн., з урахуванням 30% відсотків прострочення сплати - 2 562,96 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача кошти за виконавчим листом, виданим Центральним районним судом м. Миколаєва 25 грудня 2012 р., за 2011 р., в сумі 2 936,0 грн., з урахуванням 30% відсотків прострочення сплати - 3 464,0 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача кошти за виконавчим листом, виданим Центральним районним судом м. Миколаєва 5 січня 2016 р., за 2015 р., в сумі 3 636,0 грн., з урахуванням 30% відсотків прострочення сплати - 3 963,0 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період 2009-2017 р.р. та 30% річних від простроченої суми заборгованості;

3) відшкодувати моральну шкоду в розмірі 50 000,0 грн.;

4) визнати умисним невиконання відповідачем судових рішень;

5) стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 27 713,0 грн., а також моральну шкоду в розмірі 50 000,0 грн.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 червня 2017 р. позовні вимоги задоволені частково, а саме визнано протиправною бездіяльність ДКС України та ГУ ДКС України у Миколаївській області щодо тривалого невиконання судових рішень, прийнятих на користь ОСОБА_1 , стягнуто з ДКС України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000,0 грн. В решті позовних вимог відмовлено (т. 1 а. с. 85-90).

Рішення суду першої інстанції було переглянуто Одеським апеляційним адміністративним судом, який своєю постановою від 21 лютого 2018 р. постанову Миколаївського окружного адміністративного суду залишив без змін (т. 1 а. с. 218-223).

5 вересня 2019 р. Верховний Суд своєю постановою частково задовольнив касаційну скаргу ОСОБА_1 , рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині визнання протиправною бездіяльності ДКС України та ГУ ДКС України у Миколаївській області щодо тривалого невиконання судових рішень, прийнятих на користь ОСОБА_1 та стягнення з ДКС України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 1 000,0 грн. залишив без змін. В решті, рішення судів скасував, а справу направив на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (т. 2 а. с. 134-147).

Скасовуючи попередні рішення, Верховний Суд вказав, що суди залишили поза увагою такі позовні вимоги, як 1) зобов`язання відповідачів здійснити нарахування сум інфляції та компенсації за порушення строків перерахування коштів та 2) стягнення з відповідачів цих коштів.

Таким чином, при новому розгляді, суд вирішує виключно ці позовні вимоги, так як з приводу інших позовних вимог мається таке, що набрало законної сили судове рішення.

На обґрунтування вимог, в межах яких здійснюється новий розгляд справи, позивач зазначив наступне. Відповідачі тривалий час не виконували рішення судів про стягнення коштів на його користь, посилаючись на відсутність коштів. На час нового судового розгляду, належні йому до спати кошти були перераховані в повному обсязі. Разом з тим, відповідачі не врахували того, що за час затримки виконання рішень судів, він має право на відшкодування інфляційних втрат. При цьому, позивач керується приписами ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та рішенням Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у справі "Віннік та інші проти України", з яких слідує, що відповідачі повинні сплатити 3% річних та 0,3% пені, а загалом відповідачі повинні сплатити 3,3% річних за затримку сплати грошового зобов`язання. За розрахунком позивача, сума заборгованості відповідачів складає 14 350,0 грн.

Відповідач 1 позов не визнав, у відзиві просив відмовити в його задоволенні. Як стверджує відповідач 1, від позивача до ДКС України надійшло 5 виконавчих документів, які на теперішній час всі виконані. З приводу нарахування компенсації за затримку виконання судових рішень, відповідач 1 зазначає, що Порядок № 845 передбачає нарахування компенсації не інакше, як за заявою стягувача. ОСОБА_1 подав тільки одну таку заяву, яка стосувалась двох виконавчих документів і по ним прийняті рішення про нарахування компенсації. Сама компенсація нарахована і поставлена в третю чергу виконання, відповідно до приписів Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". По іншим виконавчим документам ОСОБА_1 заяв про нарахування компенсації не подавав, а тому вона і не нараховувалась (т. 2 а. с. 171-176, 202-204).

Відповідач 2 відзиву не подавав.

Позивач подав відповідь на відзив, в якому навів власний розрахунок компенсації, з урахуванням індексу інфляції, яку, на його думку, повинен сплатити відповідач 1 (т. 2 а. с. 197-199).

Справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням учасників справи.

Позивач клопотав про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, в задоволенні якого судом відмовлено (т. 2 а. с. 168, 193).

В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги. Вважає помилковими доводи відповідача 1 про те, що компенсація повинна нараховуватись лише за його заявою, що, на його думку, спростовується рішенням ЄСПЛ у справі "Віннік та інші проти України".

Представник відповідачів 1 і 2 в судовому засіданні зазначив, що на час нового розгляду справи, ДКС України виконала всі виконавчі документи ОСОБА_1 Компенсація за затримку була нарахована відповідно до поданих ним заяв і поставлена у чергу виконання, відповідно до порядку надходження коштів.

Вирішуючи спір, суд встановив наступні обставини, яким він надає таку правову оцінку.

Відповідно до ст. 2 ч. 1 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду (ст. 3 ч. 1-2 Закону).

Як встановлено постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 червня 2017 р., на виконанні в ДКС України знаходились 4 виконавчих листа, виданих Центральним районним судом м. Миколаєва, про стягнення з Департаменту праці і соціального захисту населення виконавчого комітету Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 2 936,0 грн., 2 704,0 грн., 2 172,0 грн., 3 636,0 грн. В наступному, до ДКС України від органів державної виконавчої служби надійшла постанова Апеляційного суду Миколаївської області від 12 квітня 2011 р. про стягнення з того ж боржника на користь позивача 1 922,0 грн.

Стаття 3 ч. 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" передбачає, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів (п. 48 абз. 2 Порядку № 845).

Рішенням суду, яке набрало законної сили в цій частині, констатовано, що ДКС України та ГУ ДКС України у Миколаївській області порушили вищезазначені строки.

Згідно з ст. 5 ч. 1-2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Отже, невиконання органами казначейства рішень судів про стягнення коштів з державного органу більше ніж три місяці, в силу закону, тягне за собою нарахування компенсації за таку затримку, в розмірі 3% річних від суми боргу.

Як слідує з наданих платіжних доручень, ДКС України протягом 2017-2018 р.р. виплатила ОСОБА_1 повну суму коштів за всіма виконавчими листами (т. 2 а. с. 178, 181, 184, 186, 188).

В своєму відзиві на позовну заяву та безпосередньо в судовому засіданні, позивач також підтвердив, що він отримав виконання за всіма виконавчими листами.

Разом з тим, оскільки мало місце порушення строків перерахування коштів, то на підставі ст. 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", позивач має право на отримання компенсації за несвоєчасне виконання рішень судів.

Відповідно до п. 50 Порядку № 845, компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів за черговістю надходження таких заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішеннями суду відповідно до пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

З наведеної норми вбачається, що компенсація нараховується не "автоматично", а лише за заявою стягувача.

Позивач заяву про нарахування компенсації подав щодо двох виконавчих листів: № 1423/2472/2011 і № 1423/582/2011 (т. 2 а. с. 205-206).

На підставі цієї заяви, ДКС України 2 листопада 2017 р. прийняла два рішення про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів №№ 188 і 189 (т. 2 а. с. 179, 182). Сума компенсації склала 188,89 грн. і 230,43 грн. відповідно, що відповідає 3% від суми боргу в розмірі 2704,0 грн. і 2 936,0 грн. відповідно.

Заяв щодо нарахування компенсації за іншими виконавчими документами позивач до ДКС України не подавав, що унеможливлює її нарахування.

Щодо стягнення суми нарахованої компенсації, слід зазначити наступне.

Як передбачено п. 50 Порядку № 845, компенсація виплачується в порядку передбаченому п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", який визначає, що заборгованість погашається в такій черговості:

у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника;

у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами;

у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Як зазначено відповідачем 1 у своїх поясненнях, компенсація позивача поставлена у третю чергу.

Суд відзначає, що по своїй правовій природі кошти, які присуджувались позивачу, є соціальною допомогою, яка за приписами п. 50 Порядку № 845 повинна погашатись в першу чергу, але питання черговості виплати компенсації не є предметом спору в даній справі, а тому суд не може вийти за межі вимог та надати оцінку діям відповідача 1 щодо черговості виплати компенсації - це може бути предметом самостійного спору.

З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Окремо, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на наступне.

Його посилання на ст. 625 ЦК України помилкові, так як ЦК України не регулює питання виконання судових рішень - в цій статті мова йде про відповідальність сторін договору і вона не може бути застосована до спірних правовідносин в цій справі.

Так само помилкові посилання позивача і на рішення ЄСПЛ у справі "Віннік та інші проти України" (заява № 13977/05 та 45 інших заяв) від 7 листопада 2013 р.

В цій справі ЄСПЛ констатував невиконання Україною рішень національних судів та комісій по трудових спорах про присудження коштів та вирішив:

(a) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику (або його/її спадкоємцю), наведених у Додатку (першому заявнику в заяві № 36411/06); ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу;

(b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Позивач безпідставно розповсюджує останній пункт рішення ЄСПЛ на свою справу, тоді як в ньому встановлена фінансова відповідальність за невиконання рішення саме ЄСПЛ, а не національних судів.

Також, поза увагою позивача залишилось те, що Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядок № 845 передбачають нарахування компенсації в розмірі 3% від суми боргу, а не застосування індексу інфляції до суми боргу, тоді як позивач помилково ототожнив ці поняття.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, ) Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області (пр. Центральний, 141-В, м. Миколаїв, 54055, ) відмовити.

2. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз